III. TANULÁSI EGYSÉG: Az Európai Unió és a vállalkozások működésének távlatai
E tanulási egységben elsajátítja Ön:
– az Európai Unió működésének vállalkozásokra gyakorolt hatását;
– az Uniós pályázati formákat;
– az Unió előnyeinek alkalmazását vállalkozásában.
12. fejezet: Az Európai Unió iparpolitikája
Cél: A hallgatók ismerjék meg az Európai Unió ipari
fejlődésének tendenciáit, a minőségbiztosítás és innováció ösztönző rendszerét,
a működőtőke áramlását, a tudásintenzív gazdaságfejlődés alapjait.
Megismerendő kategóriák:
·
Iparfejlesztési program
·
Minőségbiztosítás (ISO)
·
Működő tőke
·
Tőkeáramlás
·
Innováció
Önellenőrző feladatok:
Jellemezze
az Európai Unió iparfejlesztési programjait, különös tekintettel a technika,
technológia-fejlesztésre!
Minőségbiztosítási
rendszerek jellemzői az Európai Unióban. Az ISO és TQM rendszer.
A
működő tőke jellemzői az Európai Unióban.
A
tőkeáramlás fő jellemzői az Európai Unióban.
Az
európai innováció területei és fő jellemzői.
Irodalom:
T.
Hitiris: Az Európai Unió gazdaságtana
Lothar
Ungerer: Az Európai Unióról röviden.
13. fejezet: Az
Európai Unió strukturális és regionális alapjai
Cél: Alkalmazási szinten ismerjék meg az
Európai Unió fejlesztési alapjait, pályázati rendszereit, s legyenek képesek a
pályázati rendszer sikeres alkalmazására.
Megismerendő kategóriák:
·
Pályázati rendszer
·
Strukturális alapok
·
Regionális alapok
Nemcsak Németországban félnek
a tartományok és a rigók attól, hogy amennyiben lemondanak a nemzetállami
szuverenitásukról a Közösség javára, elvesztik önállóságukat. A politikai unió
terén elért maastrichti eredmények ellenére még mindig a bürokrácia
helyettesíti a parlamenti politikát.
A „Régiók Európája”
konferencia (kilenc tagországból 39 tagrégió) a szubszidiaritás elve alapján a
következő követelményeket dolgozta ki a régiók megerősítésére:
–
a Közösség
föderatív, lépcsőzetes kiépítése (az EP regionális chartájának megfelelően,
1988.),
–
a hatáskörök korlátozása
a szubszidiaritás elve alapján,
–
a régiók
kezdeményezési és együttműködési joga a Közösségi jogi aktusainak alakításában,
ha területi érdekekről és jogokról van szó,
–
a régiók
intézményi összefogása az európai döntési folyamatban,
–
a régiók kereseti
joga az Európai Bíróságnál,
–
a régiók
képviselete a Miniszterek Tanácsában a régiót érintő döntésekben.
Az európai régiókra az
érdekellentétek jellemzők, ezek összehangolása nem reális. A Közösség politikai
cselekvőképessége azonban nem függhet a régiók egyetértésétől. Olyan politikát
kell kialakítani, amely a régiók sokoldalú fejlődését, a különbségek
kiegyenlítődését és szorosabb európai összefogást tesz lehetővé. A régiók ilyen
irányú fejlődése visszaszorítja az elhatárolódásra törekvő nemzetállami gondolkodást.
A régiók Európájával az
emberek egyetértenek, mivel ez nem a központi bürokráciát képviseli. Azok a
területek, amelyek kulturálisan és gazdaságilag fejlettebbek, történelmi és
földrajzi szempontból előnyösebb helyzetben vannak, kulturális identitásuk
regionális öntudattal párosul. Ezek a régiók az európai egyesítési folyamatba
jelentősebb beleszólást igényelnek. Pozitívan értékelik a Maastrichti Szerződés
(198 a-c cikkely) értelmében felállítandó Régiók Tanácsadó Bizottságát.
Az 1961-ben létrejött Európai
Gazdasági Együttműködési és Fejlesztési Szervezet (Organization for Economic
Cooperation and Development = OECD) az Európai Gazdasági Együttműködési
Szervezet (Organization for European Economic Cooperation = OEEC) utódja. Az
OECD tagjai jelenleg az EK-agorzságok, az EFTA-országok, valamint Ausztrália,
Japán, Kanada, az USA, Új-Zéland és Törökország. Az OECD legfontosabb feladata
a 24 tagállam gazdaságpolitikájának koordinálása és segítségnyújtás a fejlődő
nemzetgazdaságok számára. Az POECD és az EK között szoros az együttműködés.
Az OECD átvállalja a „Hetek”,
(Franciaország, Japán, Kanada, Németország, Nagy-Britannia, Olaszország, USA)
Lengyelország és Magyarország számára nyújtandó segélyprogramját
(PHARE-programm = Poland and Hungary Aid for Restructuring of Economics), amit
az 1989. évi párizsi világgazdasági csúcstalálkozón határoztak el, és időközben
Csehszlovákiára, Bulgáriára és Romániára is kiterjesztették. A koordinálás az
EK-Bizottság feladata. A PHARE-program keretében elsőbbséget élvez a
mezőgazdasági szerkezetváltás, a nyugati piacokra való bejutás, a szakképzés
(TEMPUS-program), a környezetvédelem, a beruházások támogatása és a gazdaság
újjáépítése (az infrastruktúra javítás, a bank- és a pénzügyi szektor
kiépítése, hitelnyújtás az EK-országok vegyes vállalatainak).
Önellenőrző feladatok:
Jellemezze
az Európai Unió pályázati rendszerét és intézményrendszerét!
A
strukturális alapok fő céljai és formái.
Az
Európai Unió regionális alapjai, fő célok.
Irodalom:
T.
Hitiris: Az Európai Unió gazdaságtana
Lothar
Ungerer: Az Európai Unióról röviden.
Forman
Balázs: Az Európai Unió strukturális és csatalakozási alapjai. Európai
Bizottság Magyarországi Delegációja, 2001.
14. fejezet:
Vállalkozás az Európai Unióban
Cél: A hallgatók megismerik és képesek
alkalmazni a vállalkozások alapításának szabályait, képesek vállalkozások
működtetésére és gyakorlati együttműködés sikeres szervezésére a vállalkozások
között.
Megismerendő kategóriák:
·
Vállalkozás
·
Unió konformitás
·
Vállalkozási jogok
·
Vállalkozási együttműködési formák
·
Az üzleti tervezés
Versenypolitika
A versenypolitika funkciója,
forrásai, területei
Funkciója: Az általános
politikák egyike.
A négy alapszabadság és
a szabad, torzításmentes
verseny biztosítása.
Sajátossága:
A gazdaságpolitika és a
klasszikus versenyszabályok determinálják.
A tagállamot kötelezettségek
terhelik
jogalkotóként és
gazdasági szereplőként.
Jogforrás:
EK Szerződés 81-85. cikk
másodlagos jogforrások:
rendelet, irányelv
17/1962. EK rendelet a
Versenyhatósági eljárásról
4064/89 EK rendelet a Fúziók
engedélyezéséről
Területei: A vállalkozásokra
vonatkozó rendelkezések:
Kartelljog
Gazdasági erőfölénnyel való
visszaélés
Fúziókontroll
Az államra vonatkozó
rendelkezések:
Az állami vállalatokra
vonatkozó szabályok
Az állami támogatásokra
vonatkozó szabályok
A vállalkozásokra vonatkozó
rendelkezések
Kartelljog
Jogi alap: 81. cikk
Főszabály: A közös piaccal
összeegyeztethetetlen és tilos minden olyan, vállalatok közötti megállapodás,
vállalati társulások döntése és összehangolt magatartás, amely alkalmas a
tagállamok közötti kereskedelem befolyásolására, és amelynek célja vagy hatása
a közös piacon belüli verseny akadályozása, korlátozása vagy torzítása.
Így különösen azok, amelyek
a) rögzítik a vételi vagy
eladási árakat, egyéb ügyleti feltételeket közvetlenül vagy közvetetten;
b) korlátozzák vagy
ellenőrzik a termelést, a forgalmazást, a műszaki fejlesztést vagy befektetést;
c) felosztják a piacokat vagy
a beszerzési forrásokat;
d) azonos ügyletek esetén
eltérő feltételeket írnak elő a különböző kereskedelmi partnerekkel szemben,
hogy azok így hátrányos versenyhelyzetbe kerüljenek;
e) a szerződés megkötését
olyan többletszolgáltatásokhoz kötik a szerződő felekkel szemben, amelyek sem
természetüknél fogva, sem a kereskedelmi szokások szerint nem állnak
kapcsolatban a szerződés tárgyával.
Alanyai: kettő vagy több
állami vagy magán vállalat.
A vállalatnak nem feltétlenül
kell honosnak lennie a Közösségben ahhoz, hogy érvényesek legyenek rá közösségi
versenyjog rendelkezései.
Jogkövetkezmény:
Az e cikk által tiltott
megállapodások és döntések semmisek.
A Bizottság bírságot szabhat
ki.
Mentesítés:
vállalatok közötti
megállapodások vagy megállapodások csoportjai,
vállalati társulások döntései
vagy döntéseinek csoportjai,
összehangolt magatartások
vagy ezek csoportjai esetében, amelyek hozzájárulnak az áruk termelésének és
elosztásának javításához, a műszaki vagy gazdasági haladás előmozdításához,
miközben az ebből származó haszon méltányos részét a fogyasztóknak juttatják
anélkül, hogy
a) az érdekelt vállalatokat a
célok eléréséhez szükséges mértéket meghaladóan korlátoznák,
b) e vállalatok számára
lehetőséget teremtenek arra, hogy az érintett áru jelentős részénél a versenyt
megszüntessék.
A Bizottság felmentést adhat
a tilalom alól. A mentesítés fajtái:
csoportos
egyedi
DE MINIMIS elv: ha a
versenyre gyakorolt hatás elhanyagolható.
Jogorvoslat: Európai Bíróság
Gazdasági erőfölénnyel való
visszaélés
Jogi alap: 82. cikk
Fogalma: A közös piaccal
összeegyeztethetetlen és tilos a gazdasági erőfölénnyel való visszaélés a közös
piac területén vagy annak egy jelentős részén akár egy, akár több vállalat
által, ha ez alkalmas a tagállamok közötti kereskedelem befolyásolására.
Ez a visszaélés különösen a
következő formákban valósul meg:
a) méltánytalan beszerzési
vagy eladási árak, egyéb üzleti feltételek közvetlen kikényszerítése;
b) a termelésnek, a
forgalmazásnak vagy a műszaki fejlesztésnek a fogyasztók hátrányára történő
korlátozása;
c) azonos ügyletek esetén
eltérő feltételek előírása a különböző kereskedelmi partnerekkel szemben, hogy
azok így hátrányos versenyhelyzetbe kerüljenek;
d) a szerződés megkötésének
olyan többletszolgáltatásokhoz kötése a szerződő felekkel szemben, amelyek sem
természetüknél fogva, sem a kereskedelmi szokások szerint nem állnak
kapcsolatban a szerződés tárgyával.
Sajátossága: abszolút érvényű
tilalom.
Alanya: egy állami vagy magán
vállalat.
Jogkövetkezmény: semmisség +
Bírság
Jogorvoslat: Európai Bíróság
Fúzió kontroll
Jogforrás: 4064/1989 EK
rendelet
Koncentráció: egy vállalat
teljes vagy részleges ellenőrzést szerez egy másik felett
összeolvadás
egyesülés
leányvállalati jellegű
koncentrációk útján.
Tilalom: tilos miden olyan
koncentráció, amely erőfölény létrehozása útján a Közösségen belüli versenyt
komolyan akadályozza.
Ha együttes részesedésük az
érintett piacon több mint 25%,
Világpiaci együttes forgalma
több mint 5000 millió euró (Közösségi méret) és
Belső piaci forgalma több
mint 250 millió euró.
Engedélyezés: a fúzió
létrejötte előtt értesíteni kell a Bizottságot, amely vizsgálja a vállalati
koncentrációkat.
Döntése:
engedélyezi és feltételeket
írhat elő
nem engedélyezi és így
érvénytelen a megállapodás
bírságot szabhat ki.
Jogorvoslat: Európai Bíróság
Az államra vonatkozó
rendelkezések
Az állami vállalatokra
vonatkozó szabályozás
Az állami vállalatokra
ugyanazokat a szabályokat kell alkalmazni, mint a magánvállalatokra (egyenlő
elbánás elve)
Speciális elbánás csak azon
vállalatok esetén indokolható, amelyek „általános gazdasági érdekeket” szolgáló
szolgáltatások működésével vannak megbízva, illetve az állami bevételeket
termelő monopóliumok.
Az állami támogatásokra
vonatkozó szabályozás
Jogforrás: EK szerződés
87-89. cikk
A közös piaccal
összeegyeztethetetlen minden olyan, tagállami forrásból nyújtott támogatás,
amely eltorzítja a versenyt, vagy annak eltorzításával fenyeget, és hatással
van a tagállamok kereskedelmére. Minden ilyen támogatás tilos.
A közös piaccal
összeegyeztethetők:
Szociális jellegű támogatások
Természeti katasztrófák
elhárítására nyújtott segélyek
Németországnak a megosztás
által okozott gazdasági hátrányok kiegyenlítésére nyújtott támogatások
A közös piaccal
összeegyeztethetőnek tekinthetők:
Foglalkoztatás javítására,
alacsony életszínvonal növelésére
Kultúra megóvására
Közös európai érdekű fontos
tervek megvalósítására
Egy tagállam gazdasági
életében bekövetkezett súlyos zavarok kiküszöbölésére
Bizonyos gazdasági ágaztatok
vagy területek fejlődésének megkönnyebbítésére nyújtott támogatások.
A támogatási rendszert a
Bizottság felügyeli.
Önellenőrző feladatok:
Vállalkozási
lehetőségek az Európai Unióban.
Vállalkozások
Unió-konformitások jellemzői
Vállalkozási
jogok az Európai Unióban.
Vállalkozási
együttműködési formák az Európai Unióban.
Az
üzleti tervezés területei.
Irodalom:
T.
Hitiris: Az Európai Unió gazdaságtana
Lothar
Ungerer: Az Európai Unióról röviden
15. fejezet: Európai Uniós távlatok és Magyarország
Cél: A hallgatók ismerjék meg az Európai
Unió fejlődésének mélységi és szélességi tendenciáit, az Unió növekedési
lehetőségeit, az Unió hatását a világgazdaságra, ismerjék fel Magyarország és a
magyar vállalkozások Unióban rejlő lehetőségeit és annak kihasználásának
módjait.
Megismerendő kategóriák:
·
Mélységi integráció
·
Szélességi integráció
·
Európai Uniós tagi jogok
·
Társult országok
Csatlakozási kérelemmel
fordult az EK-hoz Ausztria, Ciprus, Finnország, Norvégia, Svájc, Svédország és
Törökország. Közép- és Kelet-Európa reformországai előtt az EK vonzereje olyan
nagy, hogy további belépési kérelmekkel lehet majd számolni. A tervek szerint
Ausztriával, Finnországgal, Svájccal és Svédországgal 1993-ban kezdődtek meg a
belépési tárgyalások. Az EK-tagság feltétele az EK jogrendszerének átvétele és
a Maastrichti Szerződés elismerése. Az EFTA-országok csatlakozása 1996-ban
várható. A Bizottság már javasolta Ausztria felvételét. A tagországok számának
bővítése azonban megkívánja a közösségi szerződések reformját. Ezért
kormányközi konferenciát terveznek, amely a nagyobb Közösség új szerkezetére
tenne javaslatot. A bővítés azonban nem mehet a Közösség munkaképességének rovására.
A kelet- és közép-európai országok csatlakozása beláthatatlan pénzügyi
következményekkel járna. Jelentős pénzügyi támogatásra van szükség ahhoz, hogy
ezek az országok a Közösség színvonalához tudjanak igazodni. Ez jelenleg túl
nagy teher az EK számára. Az országoknak alkalmazkodniuk kell a Közösség
gazdasági szerkezetéhez, ehhez megfelelő eszköz az EK és a reformországok
közötti társulási szerződés. A gazdasági és pénzügyi unió megvalósítása a 2000
utáni bővítés kulcsa.
Elképzelhető lenne a
konföderáció (államszövetség) is, amely a nyugat- és kelet-európai országokat
fogná össze. Mivel ezen országok fejlettségi szintje igen eltérő, ezért a
közösségi politikában különböző mértékű részvételükről lehet csak szó.
Az európai egyesítés állandó
alkotó folyamat, fokozatosan valósul meg, az európai népek identitásának
figyelembevételével. A gazdasági és politikai integráció alapja az európai
kultúra. Európa államai közösen képesek arra, hogy a világszerte tapasztalható
politikai kihívásokkal szembenézzenek. A környezetrombolás komplex és globális
problémáját, a fejletlenséget, a háborúk és krízisek, a menekülthullám, az
élelmiszerhiány, a szegénység, a világ népesedésének ugrásszerű növekedésének
problémáját nemzetállami szinten nem lehet megoldani. A jövő sikeres
átalakulása Európai Unióvá a minőségi változások kifejezése. A kormányközi
együttműködés elvéből kiindulva cselekvőképes, befelé saját
társadalompolitikát, kifelé belpolitikát képviselő unió jön létre.
A közösségi költségvetés és a
magyar csatlakozás költségvetési hatásai
Az Európai Unió költségvetési
rendszerének fejlődése
Az Európai Közösségek
költségvetési rendszerét az Európai Szén- és Acélközösséget életre hívó 1951-es
Párizsi Egyezmény hozta létre és az Európai Gazdasági Közösséget alapító
1957-es Római Szerződés fejlesztette tovább. Ez a keret határozta meg a
Közösségek pénzügyi rendszerét egészen 1970-ig.
Az alapítást követő első 20
évben a költségvetés az alábbiak szerint működött: az intézményrendszer
finanszírozási igényeit a tagállami hozzájárulások fedezték;
a Tanács volt a fő döntést
hozó szerv, hatásköre kiterjedt a költségvetés elfogadására és végrehajtásának
ellenőrzésére;
a Római Szerződés 203. cikke
szerint a Bizottság által az intézmények finanszírozási igényeit figyelembe
véve kialakított előzetes költségvetési terv jóváhagyásáról a Tanács döntött. A
Parlament módosító javaslatait is a Tanács mérlegelt. A 60-as évek elején
elsősorban a közös mezőgazdasági politika finanszírozási forrásának
megteremtése céljából a Bizottság számos javaslatot dolgozott ki a Tanácsnak.
Ezek között szerepelt a saját források rendszerének bevezetése és a Parlament
döntéshozatali eljárásban történő hatékonyabb bevonása.
1970-ben a Luxemburgi
Megállapodás a tagországi hozzájárulások rendszere helyett bevezette a
közösségi saját források rendszerét. Ez a döntés kulcsfontosságú volt a
Közösség költségvetésének történetében, ugyanis a Közösség a saját forrás
bevezetésével fokozatosan erősíthette a régen várt pénzügyi függetlenségét a
tagállamokkal szemben.
A saját források pénzügyi
bevételi jogcímei: a mezőgazdasági lefölözések, illetékek, a vámbevételek és a
tagországok áfa bevételeinek egy része.
A Luxemburgi Megállapodás
másik vívmánya a Parlament hatalmának növelése volt. 1974-ig a Parlament
hatásköre a kiadások tételeinek módosítási javaslatára korlátozódott, amit a
Tanács csak minősített többségi szavazattal tudott visszautasítani. Formálisan
egyébként a Parlament fogadta el a költségvetési tervet.
Az 1975-ös Brüsszeli
Megállapodásban a Római Szerződés 203. cikke alapvetően módosításra került. E
szerint a Parlament jogköre tovább bővült: az ún. nem kötelező kiadások
tekintetében a végső döntés jogát kapta meg, továbbá ettől kezdve a Tanács
helyett a Parlament elnöke nyilváníthatja a költségvetést és annak
végrehajtását elfogadottnak!
A Brüsszeli Megállapodás
legjelentősebb vívmánya a Számvevőszék létrehozása volt, melynek feladata a
költségvetés ellenőrzése.
A Közösségek költségvetési
rendszere egységesítési állomásai:
az 1951-es Európai Szén- és
Acél Közösségeknek (ESZAK) két költségvetése volt egy adminisztratív és egy
működési költségvetése;
az EGK-t létrehozó Római
Szövetség egységes költségvetést vezetett be, míg az Euratom Szerződés egy
adminisztratív és egy kutatási-beruházási költségvetést működtetett;
1965-ben az európai
közösségeket egyesesítő Egyesülési Szerződéssel az EGK költségvetésébe olvadt
az ESZAK költségvetése és az Euratom költségvetés egy része;
az 1970-es Luxemburgi
Szerződés eredményeként az Euratom kutatási és beruházási költségvetése is az
egységes költségvetésbe olvadt.
Az említett fejlődési
folyamat végeredményeként 1970-től 2 költségvetés működött: az Európai
Közösségek általános költségvetése és az ESZAK működési költségvetése, amely
utóbbinak bevételeit az acéltermékekre kivetett illetékek képezték.
A Közösségi költségvetési
különös részét képezik az alábbi pénzügyi eszközök is:
Az Európai Fejlesztési Alap,
amelyet 1959-ben hozott létre az EGK az afrikai karib és csendes-óceáni térségi
fejlődő országokkal fennálló együttműködés (ún. Loméi Megállapodás)
finanszírozására.
A Fejlesztési Alapot 1993-ban
vonták a közösségek általános költségvetése alá. Azonban ennek ellenére az
Európai Fejlesztési Alapot továbbra is tagországi hozzájárulások
finanszírozzák. Működését is különös pénzügyi szabályok és Felügyelő Bizottság
irányítja.
Az Euratom által folytatott
hitelfelvételi és hitel-kihelyezési tevékenység pénzeszközei az 1975-ös
Brüsszeli Szerződés eredményeként kerültek be a Közösségi költségvetésbe.
Mindennek ellenére e tevékenység is megőrizte sajátosságát, nevezetesen e
források terhére folyósíthatók a fizetési mérleg támogatások, továbbá hitelek
mind a tagországoknak, mint a közösségen kívüli országoknak, valamint a
beruházások ösztönzésére is e források szolgálnak.
A közösségek pénzügyi
rendszerének problémái 1975-1987 között
A Parlament megerősödött
befolyása és hatásköre azt eredményezte, hogy az 1976-ban hatályba lépett
Brüsszeli Megállapodást követően állandósult a feszültség a költségvetési
kérdésekben a Tanács és a Parlament között.
Következésképpen az 1980-as
évekre rendkívül nehézkessé vált a költségvetési döntéshozatal, ami a
költségvetési javaslat elfogadásának elhúzódását, a Parlament vétójának
gyakorlását, és az Európai Bírósághoz beterjesztett költségvetési ügyek szaporodását
jelentette.
A költségvetési eljárás
működési problémái:
Az említett időszakban néhány
költségvetési év különösen sok problémát hozott a felszínre. Így különösen az
1980-asm 1982-es és 1985, 1987-es évek költségvetései.
1980-ban a Parlament
megvétózta a nem kötelező kiadási tervet, és féléves késedelemmel sikerült
megegyezni a költségvetés jóváhagyásában.
1981-ben 3 ország, köztük
Németország és Franciaország visszautasította az 1980-as pótköltségvetésben
elfogadott pótlólagos áfa alapú befizetést.
1982-ben a Parlament
utasította vissza a pótköltségvetést, miután nem értett egyet az Egyesült
Királyság számára előirányzott különös kompenzációval a kiadások fedezetére.
1985-re vonatkozóan a
Parlament azért utasította vissza a költségvetési tervet, mert nem értett egyet
a forráshiány finanszírozásának megoldásával (miszerint a tagországok előleg
befizetésével finanszírozzák azt). Emiatt 1985. júniusban került elfogadásra a
költségvetés.
Az 1986-os és 1987-es
költségvetések elfogadását az késleltette, hogy a nem kötelező kiadások
plafonját meghaladó tervszámot hagyott jóvá a Parlament, amit a Tanács a
Bíróságon megtámadott. Végül, egy új költségvetési eszköz bevezetése jelentette
a megoldást, miszerint lehetővé tették az ún. „negatív tartalék” alkalmazását.
1988-as évre a Tanács nem
tudta időben beterjeszteni a költségvetési tervet, miután hiányzott a politikai
egyetértés a Közösségi források új keretének megállapítására.
A törvényhozói és
költségvetési döntéshozatali rendszer eltéréséből fakadó problémák
Az 1975-ös Brüsszeli
Megállapodást követően a törvényhozó hatalom a Tanács, a költségvetési
döntéshozatali jogkör pedig a Tanács és a Parlament között oszlik meg (a Római
Szerződés 145, illetve 203. cikke értelmében).
Ez a „munkamegosztás” sok
problémát vetett fel. Így például a Parlament úgy ítélte meg, hogy a
költségvetés önmagában elegendő jogi alapul szolgál az előirányzatok
felhasználásra ezért újabb és újabb fejezetekkel egészítette ki a költségvetési
tervezést, amivel új közösségi akciókat szándékozott finanszírozni.
Ezzel szemben a költségvetési
források felhasználásának jogi alapját a Tanács által kiadott szabályok
(rendeletek) teremtik meg: a költségvetési előirányzatok és a jogszabályok
együttesen biztosítják a közösségi pénzügyi rendszer jogszerű működését.
Végülis, az e kérdésben
felmerült vitákat a Parlament, a Tanács és Bizottság 1982-ben kiadott Közös
Nyilatkozata zárta le, amelyben az intézmények kölcsönösen elismerték egymás
illetékességét és együttműködési kötelezettségét a költségvetés előkészítésében
és végrehajtásában egyaránt.
Egyes tagországok gondjai
Angol probléma
Az Egyesült Királyság
problémáját az idézte elő, hogy az angol befizetések a közösségi saját
forráshoz a többi tagországhoz képest nagyobb hányadot tették ki a közös
mezőgazdasági politika keretében a tagországoknak visszaforgatott mezőgazdasági
támogatáshoz viszonyítva.
Ennek oka egyrészről az angol
mezőgazdaság alacsony súlya a gazdaságban, másrészről az angol áfa alapján
számított befizetés magas aránya közötti ellentmondás volt.
Az Egyesült Királyság emiatt
többször is kezdeményezte korrekciós mechanizmus bevezetését az igazságosabb
közösségi költségvetési teherviselés megteremtése céljából.
Végülis, az 1984-es
Fontanebleau-i Megállapodásban sikerült a problémát kompromisszumos módon
megoldani. Eszerint az Egyesült Királyság az áfa alapú befizetés és a közösségi
kiadásokból való részesedés közötti különbséget az áfa alapú befizetés
csökkentésével kompenzálhatja. Az angol hozzájárulás csökkentését azonban a
többi tagország finanszírozza meg a közösségi saját forráshoz történő
pótlólagos befizetéssel.
Német probléma
Németország mint a közösségi
saját források legnagyobb finanszírozója – az egyenlő teherviselés elvének okán
– kérte, hogy az angol korrekciós eljárás finanszírozásában kapjon kedvezményt.
Miután kérelmét megalapozottnak találták a ráeső rész 1/3-át elengedték és a
többi tagországra hárították ennek megfinanszírozását.
Növekvő forráshiány a
közösségi szükségletek finanszírozásában
Ennek okai: a nemzetközi
megállapodások végrehajtásának eredményeként folyamatosan csökkennek a Közösség
vámbevételei.
A mezőgazdasági bevételek
csökkenésének oka pedig az önellátás növekedése az élelmiszer fogyasztás
területén.
Az áfa bevételek stagnálása
azzal magyarázható, hogy a tagországokban csökken a fogyasztási célú kiadások
aránya.
A kiadások területén ezzel
szemben a feltartóztathatatlan növekedés figyelhető meg. Különösen az 1980-as
évektől, amikor is az alábbi kiadások emelkedtek, illetve jelentek meg:
a közösségi politikák
megerősítése céljából 1983-tól bővültek az Európai Szociális Alap feladatai,
1984-től pedig az Európai Regionális Fejlesztési Alap forrásai kerültek
megerősítésre;
új közösségi politikák
megjelenítéséhez szükséges források megteremtése (közös halászati politika,
közös kutatási és fejlesztési programok meghirdetése, új mediterrán program);
a mezőgazdasági politika
növekvő finanszírozási igénye, ami folyamatosan feltételezi költségvetési
tartalék elkülönítését a tervezett és a tényleges kiadás közötti különbség
fedezetére;
a Közösség bővítési
problémájának finanszírozási szükséglete.
A problémák megoldásának
kísérlete
A Közösségi költségvetési
problémák 1984-től súlyosság váltak. Így 1984-1986 között több kísérlet is
történt azok megoldására. Ezek mind azt próbálták megteremteni, hogy a bővülő
kiadásokra fedezetet találjanak. A kísérletek azonban passzív, követő és nem
egyszer szabálytalan megoldásokat jelentettek. (Pl. tagállamok előlegeivel
történő finanszírozás).
Saját források
Az elegendő, stabil,
garantált és a kiadások fedezetét biztosító saját források megteremtése
céljából a 88/376 EGK Határozat az alábbi célkitűzéseket rögzítette:
a Közösség GNP-jének
arányában az egyes évekre rögzítésre került a saját források plafonja (az évek
sorrendjében 1,15; 1,17; 1,18; 1,19 és 1,20%-os arányban!)
a saját források jogcímei
bővültek és a szabályozások is módosultak; a vámbevételek 10%-át a tagországok
megtarthatják a vámbeszedő szervek finanszírozására; az áfa alapú befizetés
1,4%-ra módosult, de az alap nem haladhatja meg a befizető tagország GNP-jének
55%-át! Ez utóbbi célja, hogy a fogyasztási szokások okozta különbségeket és a
tagországok gazdasági teljesítményét is vegye figyelembe a befizetési
kötelezettség megállapítása;
4. forrás megjelenése a tagországok
GNP-jének függvényében, amely egyensúlyozó tételként funkcionál.
A költségvetési problémák
kezelése céljából megerősítésre került az angol korrekciós mechanizmus, a
németeknek adott engedmény és 1991-ig a spanyolok és portugálok is kaptak fokozatosan
csökkenő arányú felmentést az angol kompenzációs eljárás okán történő
pótlólagos befizetési kötelezettség alól.
Költségvetési elvek
A 88/377-es EGK Határozat és
az 1988-as Intézményközi Megállapodás költségvetési elvként deklarálja a
Parlament, a Tanács és a Bizottság közötti munkamegosztást és felelősséget a
kiadások meghatározása és ellenőrzése tekintetében. Egyidejűleg 5 éves
programköltségvetést határozott meg, amelyben kötelező kiadási plafonok
kerültek rögzítésre.
Az egyes intézmények kizárólag
ezen belül kaptak mozgásteret az éves költségvetések meghatározásában.
A többéves költségvetés tehát
minimalizálta a gondot a Tanács és a Parlament közötti vitában is.
Kiadások
A mezőgazdasági kiadásokra
vonatkozóan a reform meghatározta az ellenőrzés módját és formáját. A
mezőgazdasági kiadások évi növekedését is maximálta: Eszerint az nem haladhatja
meg a Közösség GNP növekedése 74%-át! (1988-as bázison számítva, amikor 27,5 Md
ECU-t tett ki az e jogcímű kiadás.)
A mezőgazdasági kiadások
kézben tartása érdekében mechanizmust fogadott el a mezőgazdasági tartalékok
kezelésére és finanszírozására, megerősítette a stabilizációs mechanizmust a
mezőgazdasági termelés (és ugaroltatás) finanszírozására. A monitoring rendszer
működtetését irányozta elő a kiadások folyamatos figyelésére, a problémák
azonnali jelzésének és megoldásának biztosítása céljából, stb.
A nem kötelező kiadások
tekintetében a Tanács és a Parlament megállapodott, hogy azokat is a többéves
költségvetésben rögzített plafonokon belül állapíthatja meg.
A költségvetési managementtel
és a pénzügyi szabályozással kapcsolatban megerősítést nyert az éves tervezés
elve is (a 2049/88-as Rendelet alapján).
A Strukturális Alapok
reformjával kapcsolatos intézkedések felölelték az egyes alapok (Mezőgazdasági,
Szociális és Regionális Alapok) felhasználásának koordinálását a hatékonyabb
regionális fejlesztés céljából és előirányozták az Alapok forrásainak 5 év
alatti megduplázódását. A felhasználás racionalizálása céljából az alábbi
célkitűzések fogalmazódtak meg: a legkevésbé fejlett régiók kiemelt segítése,
az ipari visszaesés kiküszöbölése, a munkanélküliség felszámolása, a fiatalok
termelési munkakezdésének támogatása, az agrár struktúra átalakítása és
vidékfejlesztés.
Az első többéves program költségvetés
értékelése
A többéves költségvetési
célkitűzés alapvetően beváltotta a hozzáfűzött reményeket. Sikeresen
biztosította és támogatta a Közösségek politikai és gazdaságpolitikai
célkitűzéseinek megvalósítását, így különösen az egységes belső piac megteremtésére
való felkészülést, a tagországok közötti kiegyenlítő és felzárkóztató programok
végrehajtását, a külpolitikai célok megvalósítását, ezen belül is kiemelten a
közép- kelet-európai országoknak nyújtott támogatásokra a velük kötött
társulási megállapodások előkészítése és végrehajtásának segítése céljából.
A költségvetési tervezést és
eljárást hatékonyan segítette a többéves pénzügyi program által előirányzott
keret ismerete. Megszűnt a költségvetésben illetékes intézmények közötti vita.
Lényegében technikai kérdéssé vált az éves költségvetés előkészítése a GNP és
az áralakulás figyelembe vételével az előre rögzített kiadási plafonon belül.
A reform a pénzügyi források
szempontjából is sikeresnek bizonyult. Amihez azonban kétség kívül hozzájárult
a kedvező gazdasági fejlődés is.
A reformmal kapcsolatban
azonban felmerültek bizonyos problémák is, amelyek a rendszer
továbbfejlesztését igényelték. Ilyenek pl. a tagországok egyelőbb
teherviselésének megoldása és a többéves tervezés okán csökkenő pénzügyi
autonómia kérdése.
A Delors II. program
1993-1999.
A Delors II. költségvetési
csomag az Európai Közösségek további politikai és gazdasági integrációs
terveinek finanszírozási kereteit biztosította.
A hét évre szóló tervet az
Edinburgh-i Tanácsi határozat fogadta el. A terv időtartamának meghatározása
figyelemmel volt a gazdasági fejlődés ütemének csökkenésére, másrészt az
Európai unió bővítési és mélyítési terveinek költségvetési segítésére.
A csomag főbb célkitűzései a
saját forrás plafonjának emelése (a Közösség GNP-jének 1,2%-áról 1,37%-ra, amit
a Tanács végülis 1,27%-os szinttel fogadott el!) az új források döntő részének
strukturális és kohéziós célokra történő felhasználása és a saját források
olyan irányú további reformja, amely jobban figyelembe veszi a tagországok
teherbíró képességét. Ez utóbbi cél az áfa alapú befizetések 1,4%-ról 1%-ra, a
GNP arányában maximált alap 55%-ról 50%ra történő csökkentésével és egyidejűleg
a GNP alapú forrás megfelelő növelésével kívánta elérni.
Az új költségvetés a
mezőgazdasági kiadások rovására növelte a versenyképességet javító belső
politikákra és külső tevékenységekre fordítható támogatásokat is.
A kiadásokon belül:
a közös mezőgazdasági
politikára fordítható kiadások változatlanul nem haladhatták meg a Közösség GNP
növekedésének 74%-át;
a strukturális és kohéziós
kiadások elsősorban a legelmaradottabb térségeket támogathatták, ahol az 1 főre
jutó GNP kisebb mint a közösségi átlag 75%-a. a kohéziós források főleg görög,
spanyol, ír és portugál környezetvédelmi és közlekedési projekteket
támogathattak. A strukturális forrásokat a hét év alatt megduplázni tervezte az
EU.
A belső politikákra szánt
összegben 30%-os növekedést rögzített a terv. Ezen belül a legtöbb forrást a
transzeurópai hálózatok fejlesztésére, a telekommunikáció fejlesztésére, a
határokon átnyúló energia együttműködésére szántak. A közösségi finanszírozás
formája ezek esetében a társfinanszírozás, amely feltételezte más források
bevonását is.
A külső kapcsolatok
finanszírozására több mint 40%-os növekményt tervezett és megvalósítását két új
tartalék bevezetésével segítette: a sürgősségi segélyek és a nyújtott hitelek
garanciájának finanszírozására. (Elsősorban a kelet-európai és a mediterrán
országok segítségnyújtásának bővítése volt a cél!)
A Delors II. reform kiterjedt
az intézményközi munkamegosztás továbbfejlesztésére és a költségvetési elvek
megerősítésére is.
Bevezetésre került az az ún.
„trialógus” intézménye, ami a Bizottság, a Tanács és a Parlament egyeztetése a
pénzügyi évre meghatározott prioritásokról, mielőtt a Bizottság az előzetes
költségvetési tervet összeállítja.
Az ad hoc egyeztető eljárás
bevezetésének célja pedig a kötelező kiadásokkal kapcsolatos előzetes
megállapodás biztosítása a költségvetési döntéshozatalban résztvevő intézmények
között. Ez utóbbit a költségvetési terv Tanács által történő elfogadását
megelőző napon tartják.
A „negatív együtt-döntés”
elvét pedig a három tartalék tekintetében kell alkalmazni. Ez azt jelenti, hogy
a Bizottság javaslatát elfogadottnak kell tekinteni, ha a Tanács és a Parlament
nem módosítja vagy nem utasítja el azt közös megegyezéssel.
Az Intézményközi Megállapodás
megerősítette néhány költségvetési elv alkalmazását is. Így pl. azt, hogy
egyetlen költségvetési előirányzat sem alkalmazható jogi szabályozás nélkül és
a fejezeteken belüli átcsoportosítás lehetősége továbbra is adott.
Az új csomag lehetőséget
hagyott az Európai Unió bővítési politikája okán szükségesség váló
kiigazításokra is.
E felhatalmazással élve az
1994 novemberében tartott trialógus alkalmával új pénzügyi tervet kellett
elfogadni a három utóbb csatlakozó országokkal 15 tagországra bővült Unió 1995.
évi finanszírozása. Ez a módosítás minden kiadási fejezetet érintett és új
kiadási fejezet beiktatását is szükségessé tette az osztrák, finn és svéd
mezőgazdaságának 3 éven át juttatandó kompenzáció finanszírozásának
biztosítására.
Új kihívások 2000-2006. évek
költségvetés meghatározásánál
A 2000-ben kezdődött 7 éves
program költségvetést az Unió elhatározott bővítésének és az Európai Unión
belüli integráció mélyítésének finanszírozási igénye határozat meg.
A bővítési politika
alapfeltételei az 1993-as koppenhágai csúcson fogalmazódtak meg. Eszerint az
Európai Unióhoz csatlakozó országoknak hármas követelményt kell teljesíteniük.
Politikai feltételként a demokrácia működését biztosító intézményrendszer
stabilizálását, a jogállamiságot, a kisebbségi és emberi jogok tiszteletben
tartását, gazdasági követelményként működő piacgazdaságot, versenyképességet,
és az Unió belső piaci erőivel való együttműködési képességet, illetve
technikailag az uniós tagsági státusszal vállalandó kötelezettségek
teljesítésének képességét kell bizonyítaniuk.
A Luxemburgi csúcson döntés
született a bővítési folyamatban „résztvevő” országok rangsorolásáról. A
csatlakozásra legfelkészültebbnek ítélt 6 ország közé Magyarország is bekerült
(Lengyelország, Észtország, a Cseh Köztársaság, Szlovénia és Ciprus mellett),
Szlovákia, Románia, Bulgária és 2 balti állam a „második körös” csatlakozók
közé került.
Az 1999 decemberében
megtartott Helsinki csúcson megállapítást nyert, hogy az említett 12 ország
teljesítette „csatlakozás politikai feltételeit, így a tárgyalások érdemben
megkezdhetők. Ezen az ülésen már Törökország is „elnyerte” a csatlakozásra
jelölt ország státuszt.
A bővítés költségeit először
az 1999-es Berlini csúcstalálkozó számszerűsítette. Eszerint az első 6 jelölt
csatlakozásának előkészítése összesen 10,4 Md euro új költséget jelent (Ami
14,2 Md euro pótlólagos kiadás és 3,7 Md euro új bevétel egyenlegéből adódik).
A bővítési költségek
fedezetének megteremtésére 2 lehetséges megoldást vizsgált meg az Unió:
a hozzájárulások, befizetések
növelésének lehetőségét; és
az Unió kiadásainak
megreformálását.
Az EU Bizottság 1998-as
jelentése az EU pénzügyi autonomiájának növelése érdekében fontosnak ítélte a
„saját források növelését” és rendszerének felülvizsgálatát (ideértve a brit
kompenzációs mechanizmus felülvizsgálatát, a hagyományos források és az áfa
alapú befizetések kritikai elemzését).
Javasolta a jelentés a közös
mezőgazdasági politika reformját is a piaci egyensúly helyreállítása és az
átlátható feltételek megteremtése céljából, ami a fogyasztók helyett az
adófizetőkre terhelné a költségeket! E célból a közös agrárpolitikába is a
társfinanszírozási mechanizmus bevezetését javasolta, továbbá a bővítési
költségeket úgy indítványozta meghatározni, hogy abba a strukturális célú
kiadások képviseljék a nagyobb részarányt (a mezőgazdasági politika
finanszírozásának terhére). Emellett a strukturális kiadások reformjának szükségességét
(folyamatosságát és az alkalmazási feltételek szigorítását) is felvetette.
A Tanács 1999-es berlini
határozata az alábbi döntésekkel alapozta meg a 2000-ben indul 7 éves
költségvetést.
Az előcsatlakozási kiadásokat
évi egyenlő kiadási összegben határozta meg 3,1 Md euros értékben (ezen belül
Phare jogcímen 1,5 Md, mezőgazdasági célra 0,5 Md és strukturális kiadásra 1
Md-os összeget).
A csatlakozási költségek
fedezetére elkülönítettek forrásokat annak érdekében, hogy az újonnan
csatlakozó 6 ország számára biztosítható legyen a döntően strukturális
forrásként folyósítandó támogatás.
2002-től (ez eredetileg
tervezett csatlakozási időponttól) az egyes évekre 6,4; 9,0; 11,6; 14,2; és
16,7 Md eurot terveztek a bővítésre elkülöníteni. A kiadások megoszlása 20%
mezőgazdasági támogatás és 72% strukturális célú kiadás, amelyet kiegészítenek
még az egyéb belső politikákra és az adminisztrációra fordítandó összegek.
(Megjegyzendő, hogy az EU-n
belül a kiadási struktúra továbbra is 46%-ban a mezőgazdaság javára billen, míg
a strukturális támogatások súlya 32%-os!)
A mezőgazdasági reform azzal
a céllal került végkielégítésre, hogy az EU is közelítsen a világpiaci
agrárárakhoz. Az agrárkiadások évi összege 41-44 Md euro körül alakul.
2005-2006-ra a tejipar reformját
is előirányozták, miközben képlépcsős árcsökkentésre kerül sor a gabonaárak
területén.
A megreformál agrárpolitika
az említettek eredményeként a direkt kompenzációs kiadásokat és a kiegészítő
eszközök finanszírozását (így pl. agrárkörnyezet védelem, vidékfejlesztés,
stb.) helyezi előtérbe.
A strukturális kiadások
reformja a 15 tagország közötti vitákra leginkább alapot szoláltató kérdés,
mind a kiadások felosztása, mind összegének meghatározása tekintetében. Az
összeg végül is a kevésbé fejlett országok részéről követelt 1999-es bázis
alapján került meghatározásra.
A strukturális forrásokra
évenként 29,5-26,5 Md euro összeget, kohéziós célra pedig évi 3 Md euro kiadást
irányoztak elő.
A reform keretében a
strukturális források felhasználási céljai áttekinthetőbben kerültek
újraforgalmazásra, egyidejűleg az egyes tagországoknak nyújtható kerteket azok
GNP-jének 4%-ában határolták be!
A források felhasználási
céljai az elmaradott térségek strukturális problémáinak kezelése és
fejlesztésének segítése (erre az összes forrás közel 70%-át fordítják) a
strukturális problémákkal küzdő térségek szociális és gazdasági fejlesztésére a
kiadások 12%-át, végül a modernizációs politikára, oktatásra, képzésre és
foglalkoztatottság növelésére a források cca 13%-a jut.
A 2000-2006.ra jóváhagyott
költségvetés az egyes kiadási jogcímeken az alábbi összeget rögzíti:
A kiadási oldal előbb
részletezett reformja alapján megállapítható, hogy a mezőgazdasági kiadások
területén mérsékelt előrelépés, a strukturális kiadások reformja esetében
azonban jelentős előrehaladás történt. Eközben a kiadások zömét finanszírozó
tagországok számára továbbra is megnyugtató, hogy a hozzájárulások
(teherviselésük) nem haladhatják meg a GNP 1,27%-át.
A reform csatlakozásra váró
országok számára legfontosabb eredménye az, hogy elegendő forrást teremtett,
azok strukturális problémái finanszírozására is, annak ellenére, hogy a
csatlakozás dátuma mindezidáig nem került eldöntésre!
Mindezek alapján a
csatlakozásra váró országok a 2000-2006-os pénzügyi időszakban összesen 74-92,5
Md ECU támogatásra számíthatnak, amennyiben a költségvetési időszak elején a
belépés megtörténik. Ha azonban a csatlakozás időpontja jelentősebb késedelmet
szenved, az említett kiadás eleve 40 Md-dal kevesebb lesz!
A jelenlegi hatéves
költségvetés bevételi oldalának meghatározása:
A bevételek kerete
változatlanul az uniós tagállamok GNP-jének 1,27%-ában került behatárolásra.
Ezen belül:
200-2-ben 0,74%-ra csökken az
áfa-alapú hozzájárulás és 2004-ben 0,50%-os mértékre;
a hagyományos saját források
beszedésének finanszírozására a tagországok a beszedett vámterhek 0,25%-át
tarthatják meg;
a brit kiegyenlítő
mechanizmus fennmarad, de némi korrekcióval; továbbá
új saját forrási jogcím
előirányzását is tervbe vették.
A bevételi oldalon tehát nem
történt figyelemre méltó előrehaladás, aminek következtében továbbra sem nő az
Unió pénzügyi függetlensége, hiszen a GNP arányú források növekedtek és
egyelőre nem sikerült döntést hozni új bevételi jogcím bevezetéséről.
Nem sikerült az egyenlő,
illetve igazságosabb teherviselés megoldása sem, mert a brit kiegyenlítő
mechanizmus változtatásához egymással ellentétes érdekeket kellett mérlegelni,
ami még áttekinthetetlenebbé tette a rendszert, mint korábban.
A rendszer átalakításának
esélye így 2006-ra halasztódott.
A 2000-2006-os EU
költségvetés összességében pozitív lépésként lehet tekinteni, mert az
figyelembe vette a bővítés okán felmerülő pótlólagos finanszírozási igényeket.
E tekintetben némi feszültséget okozhat, ha a tervezett 6 ország helyett 10 új
tagállam csatlakozik a rendszerhez. Ennek realitása az adott időszakban azonban
csekély.
A költségvetés mozgástere
elegendő, amennyiben a közösségi politikák nem változnak.
A 2007-től kezdődő új
költségvetés előkészítéskor azonban nem kerülhetők meg az átfogó reformok,
főleg a bevételi oldalon.
Az Európai Unió
költségvetésének szerkezete
Az Európai Unió költségvetése
egy olyan különös költségvetés, amelynek kiadási oldala kezdetben a gazdasági
közösség, később a gazdasági és politikai integráció kiépítésének irányába
fejlődött szorosabb együttműködést szolgáló és ösztönző közös politikák finanszírozási
igényét jelenítik meg.
A bevételi oldal ennek
fedezetét teremti meg a különböző jogcímeken képződő forrásokból.
Az Európai Unió
költségvetésének fejlődésében tulajdonképpen a tagországok közötti igazságosabb
jövedelem újra elosztásra való törekvés figyelhető meg, ami feltételezi a
részes országok folyamatos együttműködését, mind a források meghatározásában,
mind azok zökkenőmentes átutalásában, valamint a kiadások jogcímeinek és
allokációjának eldöntésében.
A források meghatározásának
alapját az Európai Gazdasági Közösség „alkotmánya” a Római Szerződés 200. cikke
teremtette meg, amely még klasszikus nemzetközi szervezeti hozzájárulásként
határozta meg a tagországok állandó befizetési kötelezettségét. Ennek eredeti
célja a Közösség intézményrendszere működésének és közös politikája
megvalósításának finanszírozása volt. Az állandó források minden évben
megújulnak, ezeket egészítik ki a rendkívüli, vagy időszakos források.
A tagországi hozzájárulások
rendszerét 1971-től felváltó közösségi saját források rendszere a jelenleg is
működő mechanizmust hozta létre, eredetileg 3 jogcímen történő befizetési
kötelezettséggel.
Nevezetesen:
a vámok és;
a mezőgazdasági illetékek
jogcímén a Közösség és vámunió kívülálló országok közötti áruforgalomra a
tagországok által kivetett és beszedett a közösségi költségvetésbe átutalt
pénzösszegek; valamint
az ún. áfa alapú befizetés,
amelynek meghatározása a közösségi jogalkotás révén történt meg, kezdetben a
tagország áfa alapjának 1%-os mértékben rögzítve, amely arány a 90-es évek
elején növekedett, majd 1998-ban ismét 1%-ra módosult és 2002-től lényeges
csökkentésre kerül (0,75%-ra és 2004-től 0,5%-ra!).
Az 1980-as évekre a saját
források rendszerének hiányosságai már felszínre kerültek. Ennek fő oka az
volt, hogy a GATT-ban folytatott vámcsökkentési tárgyalások következtében
lényegesen csökkentek a vámbevételek, másrészt a mezőgazdasági termékek
területén a közösség a saját termelők segítése céljából fokozatosan önellátásra
törekedett, ami az agrárimport visszaesését eredményezte. Ez időszakban a közös
mezőgazdasági politika a teljes bevétel mintegy 60-70%-át emésztette fel!
Emelett növekedett a tagországok igénye a strukturális források felhasználására
(Görögország, Spanyolország, Dél-Olaszország, Portugália és Írország).
Az említett feszültség
feloldása céljából a Közösség 1984-ben mindenekelőtt a pénzügyi fegyelem
megszilárdításáról határozott. Eszerint újabb közösségi politika felvállalása
akkor tűzhető ki célul, ha biztosítható annak fedezete a saját forrásokból.
Másrészről a tagországok
kérésére maximalizálták a saját források összegét a Közösség bruttó összterméke
1,2%-ában, valamint az áfa alapot is behatárolták az egyes tagországok
GNP-jének 55%-ában. Ezzel a megoldással kiegyenlítettebb helyzetet sikerült
teremteni az egyes tagországok áfa szabályainak eltérősége okán képződő áfa
alapok tekintetében.
A fenti változások
kétségtelenül az ésszerűbb közösségi költségvetési gazdálkodást segítették elő,
ugyanakkor a forráshiány áthidalása érdekében időszerűvé vált egy negyedik
forrás létrehozása is, amely az egyes tagországok GNP-jének évenként rögzítendő
arányában kerül meghatározásra az illetékes közösségi intézmény (a Parlament)
részéről.
A 4. forrás tehát mint
kiegyenlítő tétel funkcionál, amely az adott költségvetési év várható hiányának
finanszírozására szolgál!
A fenti rendszer mindenképpen
igazságosabb, hiszen a tagországi befizetések meghatározásában immár lényeges
szerepet játszik e gazdasági teljesítmény szerinti jogcím is.
(A közösségi költségvetés
bevételi forrásainak jövőjét illetően gyakran említésre kerül, egy közösségi
adófajta bevezetésének mérlegelése a jelenleg bevételi jogcímek helyett.
Egyelőre azonban ennek előkészítésére érdemi lépés nem történt.)
Az állandó befizetésekkel
kapcsolatos tagországi teherviselés – annak ellenére, hogy változatlanul működik
a brit korrekciós eljárás, és kiigazításra kerül a német hozzájárulás
aránytalanul magas mértéke, továbbá az áfa-alapú befizetés mellett növekvő
arányt képvisel a tagországok gazdasági teljesítőképességéhez jobban igazodó
GNP alapú befizetés, továbbra is színes képet fest:
A legnagyobb befizető
Németország, a közösségi költségvetés 36%-ának finanszírozásával, Franciaország
fizeti az összes bevétel 25%-át, míg Nagy-Britannia – az 1984. óta működő
kiegyenlítő rendszernek „köszönhetően” – csak 13%-kal részesedik a közös terhek
finanszírozásából!
Az egy főre eső
tehervállalást vizsgálva Luxemburg, Finnország, Ausztria és Németország
szerepel az elsők között.
A rendkívüli bevételek
elkülönülnek a kiadások fedezetét maradéktalanul biztosító állandó bevételektől.
A közösségi szabályozás ugyanis tiltja, hogy a kiadások fedezetére hiteleket
vegyen fel az Európai Unió! Más szóval e tekintetben a közösségi költségvetés
másként funkcionál, mint az egyes tagországok költségvetése, ahol a
költségviselési hiány kölcsönök felvételével finanszírozhatók.
A közösségi rendkívüli
bevételek a költségvetésen kívüli tételek, formájuk ugyancsak lehet
hitelfelvétel, felhasználásuk azonban kizárólag kölcsön nyújtására lehetséges!
A közösségi költségvetés
ezekkel kapcsolatban mindössze egy garanciatartalék sort tartalmaz a felvett
hitelekre.
A költségvetési döntésekben
illetések Európa Parlamentnek azonban e tétellel kapcsolatban nincs sem
döntési, sem ellenőrzési jogosítványa!
A rendkívüli bevételek
céljaik szerint háromfélék lehetnek: a tagországok fizetési mérleg problémáit
finanszírozó hitelfélék, a közösségi célkitűzéseket szolgáló beruházási
hitelek, valamint a közép-kelet európai országok rövidtávú pénzügyi
segítségnyújtását szolgáló kölcsönök finanszírozására szolgáló hitelfelvételek.
A hitelfelvételek mellett az
ún. egyéb rendkívüli forrásokról is említést kell tenni. Ezek a közösségi
költségvetés átmeneti hiányát finanszírozó tagországi előlegek, amelyeket a
következő költségvetési évben visszatérít az Unió. (Ilyen rendkívüli
forrásfelhasználásra került sor 1984-ben és 1985-ben is).
Ugyancsak rendkívüli forrást
jelentenek az ún. állami hozzájárulások, amelyek olyan költségvetésen kívüli
műveleteket finanszíroznak, mit a fejlődő országok segélyezése. Ezek
folyósítása önkéntes alapon történik, így az Európa Parlamentnek ezzel
kapcsolatos hatásköre nincs.
Az Európai Unió költségvetése
tehát abban hasonlít a tagországok költségvetéséhez, hogy a rendes bevételekről
szóló döntés fedezeti alapon történik. Ugyanakkor itt a rendes bevételek 4.
forrásának (a GNP alapú hozzájárulás) szerepe az, hogy megteremtse a
költségvetés egyensúlyát. Így az összes kiadás függvényében évenként határozzák
meg a 4. forrás szükségességét.
(A tagországi költségvetésnél
ezt a szerepet a költségvetés részét képező hitelfelvételek töltik be!)
A közösségi költségvetési
kiadásokat céljuk (funkciójuk) szerint lehet osztályozni.
Céljuk szerint kötelező és
nem kötelező kiadásokat különböztet meg az Európai Unió (a Római Szerződés 203.
cikke szerint).
A kötelező kiadások a
Közösség szerződéseiből, jogrendjéből fakadó kötelezettségek fedezetét
szolgálják. E tekintetben a Tanács szerepe a meghatározó, a Parlament csak
javaslattevő hatáskörrel van felruházva.
A nem kötelező kiadások
meghatározásában a Parlamentnek módosítási és döntési jogköre van.
Ide sorolandók a strukturális
kiadások költségei, és a közösségi belső politikák megvalósításának költségei.
Az említett feladatmegosztás
egyértelműen jelzi, hogy a tagországok beleszólási joga az integráció
elmélyítését szolgáló kérdésekben a nem kötelező kiadásokról szóló parlamenti
döntések révén közvetlenül biztosított.
A közösségi intézmények és
szerződéses kötelezettségek teljesítését biztosító kötelező kiadások
meghatározása tekintetében pedig az Európai Unió költségvetése a tagországoktól
független módon funkcionál!
A kiadások funkcionális
osztályozása az alábbiak szerint történt meg:
mezőgazdasági politikára a
kiadások közel 50%-át fordítja a Közösség (az 1999-es költségvetésben 42%-át,
de a 7 éves előirányzatban ennél ismét magasabb a részesedése!);
a szegényebb tagországok
felzárkózását biztosító, 1993-ban létrehozott strukturális és kohéziós kiadások
súlya közel 40% 1998-tól az összes fejlesztési, átalakítási célú forrás (a
Mezőgazdasági Orientációs Alap, a Szociális Alap, a Regionális Fejlesztési Alap
és a Strukturális és Kohéziós Alap) párhuzamos felhasználása is biztosítható
annak érdekében, hogy az elmaradottabb térségek felzárkóztatásában gyors és
hatékony eredményeket érhessenek el a tagországok
a hazai tevékenységre
(környezetvédelemre, kutatásra, stb.) fordítható kiadások súlya 6%;
a külső tevékenységre
(élelmiszer és egyéb segélyekre) a kiadások 6%-a jut;
a Közösség intézményrendszerét
működtető adminisztrációs kiadások súlya közel 5% (1999-ben 4,6%);
végül a tartalékok
(monetáris-, garancia és sürgős segítségnyújtást szolgáló tartalék) aránya
marginális (az 1999-es költségvetésben mindössze 1,4% volt).
Emlékezetes, hogy a kiadásokkal
kapcsolatos viták eredményezték az 1984-ben elfogadott költségvetési fegyelem
politikáját, aminek alapján maximalizálták az éves kiadásokat fedező saját
források plafonját (ami jelenleg a GNP 1,27%-ával egyenlő), valamint döntöttek
a középtávú pénzügyi perspektívák (költségvetések) gyakorlatának bevezetéséről.
Így a 2000-2007-re jóváhagyott költségvetési keret már a harmadik középtávú
referenciakeret, miután az első kettő végrehajtása beváltotta a hozzáfűzött
reményeket!
A plafonok meghatározása mind
a kötelező kiadásoknál, mind a nem kötelező kiadásoknál érvényesül, ami
korlátozza az éves költségvetések mozgásterét, egyidejűleg azonban biztosítja a
tagállamok által elvárt ésszerű gazdálkodást is!
Az éves költségvetések
végrehajtása során váratlanul jelentkező kiadások finanszírozásának módja az
ún. „adaptálási” (kiigazítási) eljárás lehetősége. Erre fedezetet az egyes
években fel nem használt előirányzatok következő évre történő átviteli
lehetősége biztosít! Így rugalmas közösségi kiadási politika alkalmazására van
lehetőség, szemben a tagországi költségvetésekkel, ahol nincs lehetőség a fel
nem használt források következő évi átvitelére.
Ezen kívül az egyes
jogcímeken előre nem tervezett kiadások finanszírozásának megoldására ún.
perspektíva-felülvizsgálati eljárás is lehetőséget biztosít. Ez tulajdonképpen
a saját források biztosította plafonon belüli kiadási átcsoportosításokra ad
jogot.
Ennek köszönhetően sikerült
pl. 1989-ben forrásokat átcsoportosítani a Közösség kelet-európai országai megsegítésére.
A költségvetési
döntéshozatali eljárás
A Közösség költségvetési
döntéshozatalban részt vesz a Bizottság, a (Miniszterek) Tanács(a) és a
Parlament. A döntéshozatali eljárást a Római Szerződés 203. cikkelye
szabályozza.
A költségvetési javaslatot a
Bizottság készíti elő a közösségi intézmények szeptember 1-jéig leadott
javaslatai alapján. E javaslat tartalmazza a nem kötelező kiadások növelését, a
középtávú pénzügyi perspektíva esetleg szükségessé vált módosításaira vonatkozó
javaslatot.
A Bizottság által jóváhagyott
költségvetési tervet a Tanács, a Parlament és a Bizottság költségvetésért
felelős elnökei vitatják meg az ún. trilógus eljárásban.
Ezen az egyeztetésen közösen
döntenek a költségvetési keretszámokról.
A Bizottság a javaslatot a Tanácshoz
terjeszti be, egyidejűleg tájékoztatja a Parlamentet is. Ezt követően a
Bizottság már csak módosító javaslatot nyújthat be az eredeti javaslatához.
Az előzetes költségvetési
javaslatot a Tanács mellett működő COREPER (Állandó Képviselők Bizottsága) is
megvitatja.
A magyar javaslattal
kapcsolatban egyébként 2 fázisú egyezetési eljárásra kerül sor a Tanács és a
Parlament között.
Az egyik a nem kötelező
kiadásokra, a másik a kötelező kiadásokra vonatkozó (ez utóbbi az „ad-hoc”)
eljárás.
A Tanács október 5-ig
minősített többséggel fogadja el a költségvetési teret. (Ha ebben mulasztás
történne a Parlament vagy a Bizottság Bírósághoz fordulhat a Tanács ellen!)
Október 5-ét követő 45 napon
belül a Parlament első olvasatban tárgyalja a költségvetési javaslatot. A
Parlamentnek a nem kötelező kiadások tekintetében saját hatáskörben
végrehajtható módosítási lehetősége, a kötelező kiadásokra vonatkozóan
egyetértési (illetve javaslattevő) jogköre van!
A Parlament a módosítást
abszolút többséggel szavazhatja meg!
Az első olvasat csak a
kiadási oldal vizsgálatát jelenti. A kiadásokkal kapcsolatban is csak az előírt
keretekben dönthet a Parlament, ami azt jelenti, hogy Tanácsi rendelet
hiányában nem hozhat létre újabb költségvetési fejezetet, és csak a nem kötelező
kiadásokra megállapított plafonok keretében dönthet azok módosításáról.
A Parlament által
megszavazott módosításokat a Tanács kapja vissza második olvasatra. Amennyiben
nem fogadja el a Parlament módosításait vagy javaslatait, akkor csak minősített
többséggel kell szavaznia.
A Parlament ezután ugyancsak
második olvasatban tárgyalja a költségvetést. Végső döntési jogosítványa
azonban csak a nem kötelező kiadások tekintetében van, amiről 3/5-ös többséggel
szavazhat, amennyiben a Tanács módosító javaslatait elveti.
A Parlament szavaz, tehát
véglegesen a strukturális alap és a belső politika finanszírozását szolgáló,
mintegy 40%-os kiadási összegről. A költségvetési döntéshozatali eljárásban –
mint látható – a Parlament szerepe korlátozott, amit a szakirodalom
„demokratikus deficit” néven említ. Ez azt jelenti, hogy nem a Parlament dönt a
bevételekről, a kiadások legnagyobb hányadát kitevő kötelező mezőgazdasági
kiadásokról és a költségvetésen kívüli tételekről (a kölcsönfelvételekről, a
speciális alapokról). Ez a probléma időnként olyan vitát eredményez a Tanács és
a Parlament között, hogy nem sikerül időben jóváhagyni a következő évi
költségvetést. Ilyen esetben a Közösség az ún. „ideiglenes tizenketteddel”
folytatja a munkáját, ami az előző évi teljes költségvetés 1/12-ével megegyező
összeg és újra indítják a költségvetési döntéshozatali eljárást.
Költségvetési alapelvek
A költségvetési alapelvek
részletes kifejtésében nem célszerű elmélyedni, hiszen azt egyrészt a témában
külön mellékelt irodalom részletezi (lásd Bécsi Etelka: EU-PÉNZ-TÁR sorozatát),
másrészt e tekintetben megegyezik a közösségi gyakorlat a nemzeti
költségvetésben alkalmazott elvekkel.
Az egységesség elvének
alkalmazása azt jelenti, hogy a költségvetésnek mind a bevételeket, mind a kiadásokat
tartalmaznia kell (lásd a Római Szerződés 199. cikkelyét).
Az Európai Unió költségvetése
azonban ennek csak részben felel meg, hiszen nem tartalmazza pl. a fejlesztési
alapot és a hiteleket sem.
Az egyetemesség elvének
alkalmazása alapján minden bevétel(forrás) egy közös kasszába („saját
forrásba”) kerül, ahonnan minden kiadást finanszíroz az EU, vagyis egyetlen
bevétel sem rendelhető meghatározott kiadások finanszírozásához!
A gyakorlati alkalmazás során
azonban ez az elv is sérül, hiszen pl. egyes kutatási programok
finanszírozásában sem vesz részt minden tagállam, így az ilyen jogcímű
bevételek is csak e programok finanszírozására használhatók.
Az annualitás elvének
alkalmazása az éves költségvetést jelenti (ld. a Római Szerződés 202. cikkelyét).
Ezt az elvet a kiegészítő és pótköltségvetések alkalmazása árnyalja, amikoris
az éves előirányzatok a valós helyzet szerint kiigazításra kerülnek. Az uniós
költségvetést illetően lehetőség van arra is, hogy egyes tételek a következő
évre átkerüljenek.
A költségvetési egyensúly
elve a közösségi költségvetésben a tervezés már ismertetett metodikájának
köszönhetően eredményesebben működtethető, miután az ún. negyedik saját forrási
jogcím meghatározását mindig a kiadási összeghez igazítják. Emellett a pozitív
egyenleg a következő évre átvihető.
Negatív egyenleg esetén pedig
pótköltségvetés benyújtásával történik intézkedés az egyensúly
helyreállítására.
Végül a specialitás elvének
alkalmazásával az egyes fejezetekben előirányzott kiadások csak az adott fejezeten
belül, illetve legfeljebb a kötelező kiadáson belül csoportosíthatók át.
Tilos azonban az átutalás a
kötelező és nem kötelező kiadások között!
A költségvetés végrehajtása
A költségvetés
végrehajtásának nyomonkövetése az EU-ban is elengedhetetlen, hiszen ez a
garanciája a csalások elleni védekezésnek.
Az ellenőrzés
objektivitásának megalapozását szolgálja, hogy a közösségi pénzeket kiutaló és
a könyvelést végző személyek elkülönülten végzik tevékenységüket.
A kiadásokra szánt pénzeket
négy fázisban adják át a címzettnek. Először a kiadás meghatározása történik
meg, majd annak ütemezése a fizetési utasítás elkészítésével. Ezt követően a
könyvelési fázisra, majd végül a kifizetésre kerül sor.
A bevételeket a tagországok
szedik be, a vám- és adószerveken keresztül. A negyedik (GNP) forrás átutalása
az állami költségvetésből történik.
A hagyományos saját
forrásokból a beszedő ország 10%-ot megtarthat a vámszedő szervezet költségeire
(2002. után 25%-ot).
A rendszer működését mind
tagállami, mind közösségi szintre rendszeresen ellenőrzik a Számvevőszék révén,
illetve a végrehajtásba épített ellenőrzéssel és utólagos ellenőrzési
apparátusok működtetésével.
Az ellenőrzéseknél
megkülönböztethetők a közigazgatási és politikai ellenőrzések.
A közigazgatási ellenőrzés
alatt kell érteni pl. a kiadások ellenőrzése során a források kiutalásában
résztvevő pénzügyi ellenőrök ellenőrzését.
Politikai ellenőrzés a
Parlament feladata. Erre egy parlamenti szakbizottságot hoztak létre, amely
negyedévenként kér jelentést a költségvetés végrehajtásáról. Ezen kívül
november folyamán a Parlament ellenőrzési kérdéseket tehet fel a Bizottságnak a
költségvetés végrehajtása során felmerült kérdésekkel összefüggésben.
Az utólagos ellenőrzést
közösségi szinten az 1975-ben létrehozott Számvevőszék végzi.
A számvevőszék éves
jelentésekkel segíti a Tanács és a Parlament munkáját, valamint
célvizsgálatokat is végez a tagállami ellenőrző szervek segítségével.
A költségvetési év lezárása
(a zárszámadás) úgy történi meg, hogy a Bizottság igazolást kap a Parlamenttől
és a Tanácstól, hogy jól használta fel a pénzeszközöket.
A költségvetés végrehajtás
során a tagállamok saját forrás átutalásai, illetve a Bizottság kiadási célú
kifizetései tekintetében keletkező viták esetén az Európai Unió Bírósága
hivatott dönteni.
Magyarország Európai Uniós
csatlakozásának költségvetési összefüggései
A magyar csatlakozás kiadási
és bevételi hatásai a közösségi költségvetési jogcímekkel kapcsolatban:
Magyarország gazdasági
súlyából kiindulva az előzetes kalkulációk szerint a csatlakozás okán számunkra
pozitív egyenleg várható.
Nevezetesen a közösségi saját
forrásokhoz történő hozzájárulásunk összege meghaladja a 110-130 Md Ft-ot. Ezen
belül az áfa-alapú befizetés mintegy 50 Md Ft, a vám befizetés cca 40 Md Ft-ot
tesz ki, ezen felül pedig GNP teljesítmény alapon kell a hozzájárulást fizetni.
(Megjegyezendő, hogy ezek a
számok az 1998-as adatok felhasználásával készültek, amelyek felülvizsgálata
folyamatban van, így azok egyelőre hozzávetőleges becslésként értékelhetők!)
A bevételi oldalon azonban a
befizetések közel háromszoros összegével (cca 280 Md Ft) számolhatunk a
közösségi kiadásokból való részesedés okán. Ezen belül közel 70 Md Ft
mezőgazdasági támogatásra, 160Md Ft összegű strukturális és kohéziós forrásra
és a belső politikák (oktatás, kutatás, transzeurópai hálózatok építése, stb.)
címen elérhető közel 50 Md forintos finanszírozásra számíthatunk.
A jelezett fizetési
kötelezettségek és várható támogatások egyenlegének mértéke az előzetes
számítások bizonytalansága ellenére is jelzi a csatlakozás kedvező pénzügyi
hatását. Ezt azonban semmiképpen sem célszerű túlértékelni hiszen a csatlakozás
közvetett hatásai ezt a képet még árnyalják.
A csatlakozás évében pl. a
közösségi költségvetési befizetési kötelezettség feltehetően növeli az
államháztartás hiányát, amit azonban más oldalról csökkent az agrártámogatások
kiváltása a közösségi támogatással!
A strukturális forrásokhoz
való hozzájutás feltételként előteremtendő nemzeti finanszírozási teher miatt e
támogatások pénzügyi egyenlege feltehetően „0” szaldósan hat az államháztartási
pozícióra.
Mindezek mellett nagy anyagi
áldozatot kíván a gazdasági és monetáris unióra történő felkészülés, a vámunió
külső határaként funkcionáló határszakaszok fejlesztése, a közlekedési
infrastruktúra fejlesztése és a környezetvédelem terén tapasztalható deficit
leépítése is.
A csatlakozást követően a
magyar költségvetés és a közösségi költségvetés közötti pénzügyi kapcsolatok
átláthatósága és ellenőrzése céljából megoldandó, hogy minden közösségi forrást
bekapcsoljunk az államháztartási rendszerbe.
Ez feltételezi új
költségvetési technikák intézményesítését is, pl. a mezőgazdasági támogatások
esetében mintegy 2,5 hónapos előleg finanszírozást, a strukturális forrásoknál
pedig az előleg fogadását. A közösségi befizetések a nemzeti költségvetés
bevételi oldalát csökkentő tételként funkcionálnak.
A közösségi kapcsolatú
pénzügyi eszközök elkülönítése és ellenőrzése céljából ki kell alakítani az
ehhez igazodó új államháztartási számviteli rendet, továbbá létre kell hozni a
közösségi források kezelésére a kifizető ügynökségeket és az uniós
követelményeknek megfelelő pénzügyi ellenőrzési rendszert.
Önellenőrző feladatok:
Mi
jellemzi az Európai Unió mélységi integrációjának kiteljesedését?
Milyen
lehetőségei vannak az Európai Unió szélességi integrációjára (újabb tagok
bevonása)?
Az
Európai Uniós tagi jogok fejlődésének lépcsőfokai (regionalizáció,
föderalizáció, ill. unioziáció)
Társult
országok lehetőségei, a taggá válás lépcsőfokai.
Magyarország
lehetőségei az Európai Unióban.
A
közösségi és a magyar költségvetés kölcsönhatása.
Irodalom:
T.
Hitiris: Az Európai Unió gazdaságtana
Lothar
Ungerer: Az Európai Unióról röviden
A tananyag
feldolgozását segítő önellenőrző kérdések
Megjegyzés:
Fejezetenként (15 fejezet) egy-egy
kérdéssort kapnak a hallgatók, amelyekben nyitott mondatok, feleletválasztós
kérdések, tesztek és munkáltató feladatok szerepelnek.
A tananyag
feldolgozásának ellenőrzésére szolgáló kérdések
Megjegyzés:
Tanulási egységenként (3 tanulási
egység) ellenőrző feladatokat oldanak meg a hallgatók, amelyekben felelet
választós, nyitott feladatokat és esszé feladatokat tartalmazó kérdések,
valamint számítási feladatok szerepelnek.
A III. tanulási egység végén egy
Uniós pályázati tervet és Unió kompatíbilis üzleti tervet készítenek a
hallgatók.
Kötelező
szakirodalom:
Fejezetenként 1-3- kötelező irodalmi
részt jelölünk ki, rövid felhasználói magyarázattal, példákkal.
Ajánlott szakirodalom:
Fejezetenként 6-8 forrást ajánlunk,
esetenkénti felhasználói magyarázattal, Internet adatbázisokat jelölünk ki, itt
ajánljuk az Európai Unió aktuális kiadványait, aktuális és minta pályázati
felhívásait.