A letelepedés szabadsága
A személyek szabad
áramlásának elvénél már említettem, hogy ez az elv két nagy részből tevődik
össze.
Egyrészt a személyek
alatt nem csak a munkavállaló fogalmát kell érteni,
hanem ide tartoznak
azok a természetes személyek is, akik tevékenységüket nem munkaviszony
keretében, hanem egyéni vállalkozóként, szabad foglalkozásúként űzik.
Nem felejtkezhetünk
azonban el a személyek másik nagy köréről a jogi személy kategóriájáról sem.
Gyakorló feladat:
Elevenítse fel
ismereteit: kikre vonatkozik a közösségi jog személyi hatálya?
A letelepedés
szabadsága esetében - munkavállaló szabad áramlásával ellentétesen - arról van
szó, hogy az egyik tagállam polgára egy másik tagállamban telepedik le.
Itt a letelepedést
úgy kell érteni, hogy ebben a tagállamban valamilyen vállalkozást kíván
folytatni.
Ezt egyrészt lehet
egyéni vállalkozás címén, vagy valamilyen vállalkozás, például: ügynökség, vagy
leányvállalat keretén belül.
A letelepedés
szabadsága alatt önálló kereskedelmi,
szolgáltató tevékenység megkezdése
és gyakorlása értendő.
A fő elv tehát az,
hogy mindig az állampolgárságtól, vagy a cég honosságától eltérő államban kíván
önálló tevékenységet folytatni, illetve leányvállalatot alapítani, irányítani.
Nemzeti elbánás elve
Nagyon lényeges
eltérés a munkavállaló szabad áramlásával kapcsolatos elvvel szemben, hogy ezt
a szabadságot nem lehet korlátlanul gyakorolni, itt mindig a nemzeti elbánás
elve dominál.
Ez azt jelenti, hogy
nem a teljes diszkrimináció megszűntetésére törekednek, hanem az adott
tagállamban a saját polgáraira illetve,
gazdasági társaságaira vonatkozó nemzeti szabályoknak kell érvényesülniük.
Az Amszterdami
Szerződés megfogalmazása szerint:” A letelepedés szabadsága magában foglalja a
vállalkozói tevékenység megkezdését és gyakorlását, valamint vállalatok,….társaságok
alapítását és irányítását az alapítás helyén a saját állampolgárokra vonatkozó
jogszabályokban meghatározott feltételek között…” (1)
Gyakorló feladat: Mutassa be pár
mondattal, véleménye szerint milyen területen kell érvényesülni-e a diszkrimináció
tilalmának!
Természetesen, a
személyek szabad áramlásán belül a munkavállalók szabad áramlása és a
letelepedése között nem húzódik éles határvonal.
A két elv között
szabad az átjárás, például: a fogadó országba munkavállalóként érkező és
dolgozó személy továbbra is ott maradhat, ha közben egyéni vállalkozásba kezd.
Csak ebben az
esetben mindig a fogadó ország szabályai lesznek a személyére, munkavégzésére a
mérvadóak.
Természetesen, a
letelepedés szabályain belül is törekednek a hátrányos megkülönböztetésen
alapuló korlátozások leépítésre.
Általános program
1962-ben, ebből a
célból születik meg az ún. Általános
Program. Részletezi azokat a rendelkezéseket, melyeket a letelepedés szabad
biztosítása érdekében, el kell törölni.
Így, tilalmazzák a
hátrányos adórendelkezéseket, vagy a fenti szabadság jogosultainak szakmai
képzésben való részvételére, tulajdonszerzésére vonatkozó korlátozásokat.
(Gyakran, mint nálunk is az állampolgársághoz kötik, például a
tulajdonszerzést).
Sokszor hivatkoznak,
az ún. közvetett vagy indirekt
diszkrimináció tilalmára,
melynek lényege, hogy a megkülönböztetés nem az állampolgárágon alapszik de fő
következménye, vagyis célja, hogy megakadályozza valamilyen tevékenység
folytatását a fogadó államban.
Országhatárokon
átnyúló tevékenységeket folytatnak a kereskedelmi
képviselők is.
Tevékenységüket
azonban a fogadó országban sokszor korlátozzák.
Az általános program
hatására született meg a 64/224 EGK sz.
irányelv a letelepedés és szolgáltatás szabadságának biztosítására a
kereskedelmi képviselők vonatkozásában.
Az irányelv
kimondja, hogy ezek a képviselők ugyanolyan feltételekkel működhessenek a
fogadó országban, mint a saját állampolgáruk.
Ha vannak a külföldi
kereskedelmi képviselőkkel szemben korlátozások, akkor azokat a tagállamoknak
le kell építeniük, például: a működés feltételeként sok helyen az
állampolgárságot írták elő.
Ha a szakmai jó
hírnevük bizonyítását követelik meg a fogadó országban, akkor ezt a honosságuk
szerinti állam igazolásával is bizonyíthassák.
Meg kell említeni,
hogy itt is ugyanúgy, mint a munkavállalók esetében kivételként szerepel a közszolgálat ténye.
A közszolgálat lényegét pedig abban látják, hogy tartósan vagy időlegesen a közhatalom
időleges gyakorlásával kapcsolatos tevékenységet fejt ki valaki.
A Római Szerződés
56. cikke általános jelleggel megadja azt a lehetőséget, hogy a letelepedés
szabadsága korlátozható, ha a közrend, közbiztonság közegészségügy
védelme indokolt esetben megkívánja.
A jogi személyekre (társaságokra)
vonatkozó szabályok
A természetes
személyek az egyéni vállalkozók után, tekintsük át a vállalkozásra jogosultak
másik nagy körét, a jogi személyekre vonatkozó szabályokat.
Míg a természetes személyeknél, elsődlegesen
az uniós polgárokra kell gondolni, a vállalkozásoknál a pontos fogalmat a Római
Szerződés 58. cikke adja meg:
”Azok a társaságok, amelyeket valamely tagállam
jogszabályai szerint alapítottak, és amelyek alapszabály szerinti székhely,
központi igazgatása vagy fő telephelye a közösségen belül van, a jelen fejezet
rendelkezéseinek alkalmazása szempontjából a tagállami állampolgársággal bíró természetes személyekkel azonos elbírálása
alá esnek. Társaságnak a
polgári és a kereskedelmi jog szerinti társaságon tekintendők, beleértve a
szövetkezeteket, a köz- és magánjog szerinti egyéb jogi személyeket, azok
kivételével, amelyek nem jövedelemszerzési céllal alakultak”.(2)
Látható, hogy az
alapszerződés igen széles értelmezést ad a társaság fogalmának
meghatározásakor, az Unió tagállamaiban nagyon sok eltérő szabályozási forma
létezik a társaságok vonatkozásában.
Fontos az a kérdés,
hogy mikor tekint egy tagállam egy társaságra úgy mint a sajátjára.
Ezzel kapcsolatban
két ellentétes elmélet alakult ki.
Bejegyzés elve
A kontinentális jog ( pl. német, olasz,
francia)szerint az adott tagállamhoz a kapcsolatot a bejegyzés ténye adja.
Ez azt jelenti, ha a
társaságot valaki az adott állam jogszabályait figyelembe véve megalapította, és ebben az államban az
érvényes jogszabályi feltételek szerint az arra hivatalos szerv bejegyezte, akkor ezt a társaságot az
állam honosának (mintha állampolgára lenne) kell tekinteni.
Ez a szabály
érvényesül nálunk is. Ha például több német állampolgár Magyarországon a magyar
szabályok betartásával egy Kft alapít, és azt a magyar cégbíróság bejegyzi,
akkor a tisztán német tulajdonosok ellenére, a Kft-t magyarnak kell tekinteni.
Székhely elve
A bejegyzés elvével
ellentétben kialakult egy másik elv is, főleg az angolszász országokban.
Itt a honosságot
létrehozó legszorosabb kapcsolatnak a tényleges
tevékenység folytatását tekintik.
E szerint, ha ennek
a Magyarországon bejegyzett cégnek a központi igazgatása, fő tevékenysége
Angliában lenne, akkor nem a magyar jog, hanem ennek az országnak a szabályai
vonatkoznának rá.
Ebben az esetben
hiába tekintenénk magyarnak a céget, de az uniós szabályok ugyanúgy
kiterjednének rá is. Mivel a tényleges tevékenységet Angliában gyakorolja így
ez a cég is uniós állampolgárságúnak, honosnak tekintendő.
Láthatjuk, hogy a
vállalkozások honossága egyáltalán nem az alapító vagy a működtető természetes
személyek állampolgárságától függ.
Ezt az Európai Unió
Bírósága is kimondta a Factortame II.(C-221/89.
) ügy kapcsán.
Itt, a brit
halászati kvótákat befolyásoló spanyol versenytársak állampolgárságon alapuló
diszkriminációjáról van szó.
Az ügyben olyan
spanyol irányítású társaság hajói szerepelnek, melyeket az Egyesült
Királyságban lajstromoztak.
Így, az angol
honosságra hivatkozva, a brit kvóta terhére halászhattak a hajók.
A britek ez ellen
úgy védekeztek, hogy kimondták, csak akkor lehet egy hajót felvenni a nemzeti
regiszterbe, ha a tulajdonló részvényesek vagy igazgatóinak minimum 75% brit
állampolgár (tehát megállapítható a tényleges kapcsolat Angliával).
A Bíróság azonban,
nem fogadta el a brit kormány álláspontját és megállapította fenti szabályról,
hogy az állampolgárságon alapuló diszkriminációt valósít meg.
Fontos megemlíteni
azt is a letelepedés szabadsága esetében, hogy az egyéni vállalkozók és a cégek
között nem lehet teljes mértékben egyenlőségjelet tenni.
Leglényegesebb
különbség az, hogy az egyéni vállalkozó esetében természetes személyről van
szó, míg egy vállalkozás mindig a jog által létrehozott mesterséges képződmény,
épp ezért nagyon fontos a kapcsolat az adott társaság és a között a tagállam
között, melynek szabályai alapján létrejött.
Ily módon a
letelepedés szabadságának biztosítása nemcsak a fogadott államra ró
kötelezettségeket, hanem arra az országra is melyet el kíván hagyni.
Ezeknek az
államoknak nem szabad indokolatlanul akadályokat gördíteni például a
székhelyüket áthelyezni kívánó cégek elé.
Azonban, mivel pont
ez az állam hozta létre őket, indokolt esetben különböző szerveinek a
jóváhagyásához kötheti országának elhagyását.
Ezeket az elveket a Daily Mail néven elhíresült jogeset
(C-81/87.) kapcsán fejtette ki a Bíróság.
A perbeli cég az Egyesült
Királyságban lett bejegyezve és ott is volt a központi igazgatásának a
helyszíne, majd központi igazgatását Hollandiába kívánta áttenni.
A központi igazgatás
áttételéhez azonban, az angol adóhatóság szerint a hatósági hozzájárulási
nyilatkozatra lett volna szükség.
A cég arra
hivatkozott, hogy a Római Szerződés 58. cikke is kimondja, hogy az
állampolgárokkal azonos elbírálás alá esnek. Ebben az esetben semmilyen
korlátozó tényezőt nem lehet felállítani a tagállam elhagyásakor.
Az ítélet ezzel
szemben kimondja: ”A közösségi jog jelenlegi állapotában a Római Szerződés 52.
és 58. cikke megfelelően értelmezve nem jogosítja fel a valamely tagállam
jogszabályai szerint bejegyzett társaságot, melynek bejegyzett székhelye ebben
az államban van, hogy központi irányítási és ellenőrző funkcióit egy másik
tagállamba helyezze át.”, amikor ezt az illetékes hatóság nem hagyja jóvá.(3)
Már említettem, hogy
a társaságokat igen szélesen értelmezi a Római Szerződés.
Kifejezett formákat
ugyan nem említ, csak az alaptulajdonságokat jelöli meg a Szerződés 58.
cikkében.
Az egyes
tagállamokban igen változatos tartalmú, és összetételű társaságokat lehet
alapítani.
A letelepedés
szabadsága körében a társaságoknál is mindig a nemzeti elbánás elve
érvényesült, így a Tanácsnak és a Bizottságnak kiemelten kellett ezekre a
területekre figyelnie.
Tevékenységük során,
igyekeztek a jogharmonizáció eszközével a különböző gazdasági ágazatokban,
lépésről-lépésre feloldani azokat a korlátozó tényezőket, melyek az
ügynökségekre, leányvállalatokra, fióktelepekre és természetesen a társaságokra
általánosan vonatkozhattak.
A társasági jog harmonizációja
A társasági jog
területén azonban nem elég, ha csak a korlátozó tényezőket, diszkriminatív
intézkedéseket törlik el.
Nagyon fontos, hogy
a társaságokra vonatkozó joganyag minimális közelítése is megtörténjen, vagyis
az egyes országokban a társaságok alapítására, működésére, ellenőrzésére
vonatkozó szabályok ne térjenek el lényegesen egymástól.
Ez lesz az alapja a
társasági jogi harmonizációnak.
Az alanyi kört a
R.SZ. 54. cikk 3. bekezdése határozta meg, melyet az 58. cikk pontosít.
Így társaságnak a
polgári vagy kereskedelmi jogi társaságokat kell tekinteni, ideértik a
szövetkezeteket és a köz- és magánjog egyéb jogi személyeit is.
A Szerződés kivételként említi a jövedelemszerzési
cél nélküli non-profit
szervezeteket, illetve a politikai,
kulturális, vallási és jótékonysági intézményeket.
Bár ezek között is
található olyan, mely gazdálkodást is folytat jövedelem szerzés céljából (pl.
egy szerzetesrend, mely szőlőt termeszt és bort állít elő eladás céljából)
akkor a fenti paragrafus hatályának rá is ki kell terjednie.
Igen
széles ez a megfogalmazás, mert a közjog jogi személyiségi kategóriáira, az
államilag támogatott vállalkozásokra is kiterjedhet.
Ezek
után, tekintsük át sorrendben azokat az irányelveket, melyek ide vonatkozóan
születtek.
Az első társasági jogi irányelv
(68/151/EGK)
Tartalma
szerint, a következő részekből áll:
- publicitási
követelmények a társaság létrehozásakor,
- a társaság
által érvényesen vállalt kötelezettségek szabályai,
- a létrehozott
társaság érvénytelenségi feltételei.
Az
első irányelv csak a társaságok meghatározott formáira ír elő kötelező
harmonizációs tevékenységet. Mivel a tagállamokban más és más társaságokat
lehet létrehozni, így ezeket elnevezés szerint jelölik meg.
Az
irányelv csak a részvénytársaságra,
a korlátolt felelősségű társaságra
és az úgynevezett betéti
részvénytársaságokra vonatkozik.
A
magyar jog a betéti részvénytársaság formáját nem ismeri.
Ez
a társasági forma elnevezésénél fogva, a mi betéti társaságunk és
részvénytársaságunkra vonatkozó szabályozás keverékeként jöhetne létre.
Ez
a társaság jogi személyiséggel bír, ahol a társaság tőkéjét részvények képezik.
A
részvényesek közül azonban van olyan, akinek a felelőssége korlátozott, csak
részvénye erejéig terjed ki, vannak
azonban olyan személyek akiknek a felelősségük korlátlan és nem csak a
részvényük erejéig terjedhet.
A
társaság tartozásaiért, ez az egy vagy több korlátlan felelősségű személy
egyetemlegesen felel.
Nyilvánosságra
hozatali követelmények
Az egyes
tagállamokban igen eltérő követelményeket írnak elő a társaság tagjainak, hogy
milyen adatokat kell nyilvánosságra hozniuk.
A köz felé való
publicitási kötelezettség, természetesen komoly kontroll lehetőséget biztosít,
pl. a részvényesek, vagy a hitelezők részére.
Egyes országokban a
kötelezően közzétett információk sora igen széles (pl. Németország).
Míg más
tagállamokban csak a legminimálisabb adatok nyilvánosságra hozatalát követelik
meg.
Az
sem egy egységes, hogy milyen példányszámú lapban kell a közzétételt
megvalósítani. (Magyarországon, pl. országos napilapban, vagy a cégközlönyben
kell az adatokat megjelentetni, míg Angliában ilyen követelmény nincs akár egy
2000 példányszámú lapban is elég a nyilvánosságra hozatalt megvalósítani).
Épp
ezért határoz meg az irányelv egy úgynevezett minimum listát, amit mindenképpen közzé kell tenni minden
tagállamban.
Mivel
itt egy keretjellegű irányelv a jogharmonizáció eszköze ezért a tagállamoknak
joguk van további információk közzétételét is előírni.
Elsősorban
a társaságok létesítő dokumentumait,
illetve módosításait kell a hatályos szöveggel közzétenni.
Ismertetni
kell azt az időintervallumot, (ha határozott időre jött létre a társaság),
melyen belül a vállalkozás működni fog.
Főleg
a hitelezők érdekét szolgálja, hogy a társaság
képviseletének módját, a képviselői
jogosulti kört, illetve az irányítási
és felügyeleti funkciót gyakorló
testületek megnevezését is közzé kell tenni.
Ezen
kívül nyilvánosságra kell hozni a társaság életével kapcsolatos jelentős
lépéseket is, így pl. az éves mérleget,
a társaság székhelyének megváltozását, a társaság megszüntetésének
elhatározását, vagy a felszámolás tényét, a felszámoló kijelölését, illetve a
felszámolás befejeztét, a cég megszűnését, a cég nyilvántartásból való
törlését.
Az irányelv - a
német jogból átvéve - egy lényeges elvet határoz meg.
A közzétételi
kötelezettség alá tartozó dokumentumokra csak akkor lehet hivatkozni harmadik
személlyel szemben, ha a közzététel megtörtént.
A fenti szabály alól
kivételt jelenthet, ha a társaság bizonyítja, hogy az illető személy a
dokumentumokat már ismeri.
A közzétett
dokumentumok harmadik személlyel szemben a közzétételt követő 16. napon válik
hatályossá.
Ez az az idő,
amelyen belül a szabályosan nyilvánosságra hozott dokumentumokat a harmadik
személynek mindenképpen alkalma lehetett megismerni.
Vannak olyan adatok,
melyeket nem kell közzétenni, de nyilvánosan kell kezelni.
Így az üzleti
papírokon a cégjegyzék számát mindig fel kell tüntetni.
Ha a társaság
alaptőkéjét valamilyen iraton feltüntetik, akkor azt is meg kell jelölni, hogy
mennyi ebből a már ténylegesen befizetett rész.
A publicitási kötelezettség megsértésére vonatkozó
szankciók
Az
irányelv a publicitási kötelezettség megsértése esetén, nem a közösségi jog
feladataként határozza meg a szankciókat, hanem mindig az érintett tagállamra
bízza az adott jogsértés szankcionálását.
Ebben
az esetben a tagállamok nemzeti joguk rendelkezéseit jogosultak alkalmazni.
A társaság kötelezettségeinek érvényessége
Az
irányelv második nagy része azzal foglalkozik, hogy mikor érvényes a társaság
által vállalt kötelezettség.
A
társaság életében két lényeges időbeli szakaszt jelölnek meg.
- Az
első fázis alatt azt értjük, amikor a társaság tagjai már létrehozták a
vállalkozásukat, de az állam erre hivatott szerve még nem jegyezte be. Ebben az
esetben, még nem tekinthetünk rá jogi személyiségként.
Elvileg
az ilyen bejegyzés előtti társaság
nevében eljárók korlátlanul és egyetemlegesen felelnek az elvállalt
kötelezettségekért.
Ezeket
a társaság „átveheti” vagyis később magára nézve kötelezőnek.
- A
második szakasz a már bejegyzett
társaság kötelezettségeinek érvényességével foglalkozik.
Itt,
főszabály szerint, a társaság szerveinek a társasági szerződésben meghatározott
módon vállalt kötelezettségek a társaságot kötelezik, kivéve, ha az adott szerv
túllépi azt a kompetenciát, amit maga a jog határoz meg erre a szervre.
Ha
azonban bizonyítják ezek után, hogy a harmadik személy tudott, vagy a
körülmények alapján tudnia kellett volna, hogy az ügylet a társaság
tevékenységén kívül esik, akkor társaságot nem kötelezi az ilyen aktus.
Képviseleti
joggal kapcsolatban - a magyar joghoz hasonlóan - megemlítik, hogy a társaság
döntésével a képviseleti jog korlátozása kívülállókkal szemben nem érvényes.
A társaság érvénytelenségi esetei
Az
irányelv harmadik nagy részében a társaság érvénytelenségi, semmisségi
eseteivel találkozhatunk.
A
tagállamokban igen eltérő okokat adnak meg az egyes jogszabályok, mikor
tekinthetünk egy társaságot érvénytelennek.
Lényeges
ennek a részkérdésnek a harmonizációja, hiszen a tagállamok kezében fontos
eszköz lehet ez a társaságok megsemmisítésére.
Az
irányelv a publikáció kötelezettségekkel szemben, itt nem minimumlistát, hanem
egy maximumlistát határoz meg.
Ez
azt jelenti, hogy felsorolják az összes okot, amire hivatkozni lehet a
semmisségi eljárásban.
Ezeken
az okokon kívül, nem lehet más ok alapján egy társaságot érvénytelennek
nyilvánítani.
A
maximumlista a következőket tartalmazza:
- A társaság alapítását felügyelő bírói,
vagy igazgatási szabályokat megsértették.
- A társaság alapító okmányai hiányosak.
- A társaság tevékenysége, tárgya
jogellenes célra irányul, agy a közrendbe ütközik.
- Nincs megadva a társaság neve, tárgya,
az alaptőke nagysága, megosztása.
- Az alaptőkére vonatkozó szabályokat
megszegték.
- A összes alapító cselekvőképtelen.
- A társaság tagjainak száma a belső jog
által meghatározott szám alá csökken.
A
semmisség kimondására csak bírói eljárás
során, határozatban kerülhet sor.
A
semmissé nyilvánított társaságot úgy kell tekinteni, mintha létre sem jött
volna és felszámolási/végelszámolási eljárás keretében rendezik a társaságnak
meglévő kötelezettségeit.
Második társasági jogi irányelv (77/91/EGK)
A
második társasági jogi irányelv (77/91/EGK) kifejezetten a hitelezők és a részvényesek
védelmét szolgálja.
Ez
az irányelv csak a klasszikus formájú részvénytársaságra vonatkozik bár vannak
olyan tagállamok, melyek egyes rendelkezéseit a Kft-re is kiterjesztették.
Az
irányelv részletesen szabályozza a társaság alapítására vonatkozó eljárást, az
alaptőkére vonatkozó főbb előírásokat.
Sok
tagállam (de pl. Magyarország is), nem ismeri el az egyszemélyes
részvénytársaságot, vagyis azt, ha a részvények egy személy kézében
összpontosulnak.
Maga
az irányelv ezért nem teheti az ilyen társaságok elismerését kötelezővé, de azt
kimondja, hogy ebben az esetben az egyszemélyesre való átalakulás, nem lehet
automatikus megszüntetési ok.
A
bírói megszüntetésig bizonyos türelmi időt kell biztosítani (ez 6 hó 1év között
van), hogy a jogszerű állapotot újra próbálják megteremteni.
Az
irányelv megadja az alaptőke minimális
nagyságát, mely akkori értéken 25.000 ECU, illetve ennek megfelelő összeg
volt.
Ez
az adat a közös piacon nem számít olyan nagy összegnek, így akár kis- és
középvállalatok is működhetnek részvénytársaság formájában.
Az
irányelv a jogharmonizáció eszköze volt, így a tagállamok a minimum összegtől
eltérve, a zárt alapítású részvénytársaságnál kicsivel nagyobb, még a nyílt
alapításúnál lényegesen nagyobb összegben határozták meg a saját alaptőke nagyságát.
Az
alaptőke milyenségét is megadják az irányelvben: csak gazdaságilag értékelhető
forgalomképes vagyon lehet az alaptőke része.
Így,
nem lehet olyan kötelezettségvállalás, hogy valaki a munkájával, egyéb
személyes szolgáltatással járul az alaptőkéhez.
Az
alapításkor a kibocsátott részvény pénzben fizetendő ellenértékének minimum
egynegyedét kell a társaság rendelkezésére bocsátani.
A
tárgyi apportot a bejegyzéstől számított 5 éven belül kell teljes egészében a
rendelkezésre bocsátani.
Az
irányelv ezek után rendezi azokat a feltételeket, hogy mikor szerezhet a
részvénytársaság saját alapítóitól vagyont, illetve milyen feltételekkel fizethet
azért.
További
szabályozást találunk a saját részvényekre vonatkozóan (a társaság általi
megszerzése, az ilyen részvényekhez kapcsolódó szavazati jog változása).
Már
ebben az irányelvben megtaláljuk a meghatározó befolyás fogalmát, illetve következményeit,
de ezzel a témával - fontossága miatt - egyéb társasági jogi irányelv is
foglalkozik majd.
Végezetül
a második társasági jogi irányelv az alaptőke megváltozásának részletes
szabályait is érinti, így rendelkezik az alaptőke felemeléséről,
leszállításáról, az alapvető eljárási jogszabályokról.
Harmadik társasági jogi irányelv (78/855/EGK)
Ez
az irányelv a részvénytársaságok
fúzióját rendezi az egyes tagállamon belül. (78/855/EGK).
A
fúziókra nézve a tagállamoknak kötelező volt valamilyen szabályt alkotniuk (a
holland jogban pl. nem volt jogszabály
az irányelvben szereplő fúziókra).
A
fúzió típusai a következők lehetnek:
- Beolvadás.
Ebben a folyamatban a társaság, vagy
társaságok felszámolás nélkül megszűnnek, úgy, hogy egy másik társaságra
ruházzák a teljes vagyonukat (aktívákat és passzívákat).
Ennek ellenértékeként a beolvadó
társaságok részvényesei a létrejövő társaságtól, általa kibocsátott
részvényeket, esetleg pénzbeli ellenszolgáltatást kaphatnak.
A pénzbeli ellenszolgáltatás azért
esetleges, mert ezt a formát a tagállamok többsége nem ismeri a fúziók
esetében.
De az irányelv figyelembe vette az
angol jog szabályait, így bekerült az
irányelvbe.
- Összeolvadás
Itt a résztvevő részvénytársaságok
szintén felszámolási eljárás nélkül szűnnek meg, úgy, hogy a megszűnő
társaságok összes vagyonukat az új, általuk alapított részvénytársaságra
ruházzák át.
Itt az ellenszolgáltatás az új
részvénytársaság által kibocsátott részvény, illetve pénzbeli juttatás lehet.
A
következőkben a fúziós eljárás alapvető mozzanatait határozzák meg.
Fúziós tervet kell készíteni, mely minden fontosabb
tényezőre ki kell, hogy terjedjen (pl. részvénycserék módja, átadott jogok,
kötelezettségek pontos megnevezése, kik milyen előnyöket kapnak a fúzió
kapcsán).
Ezt
a tervet közzé kell tenni a
közgyűlés előtt minimum egy hónappal. Az érintett társaságok közgyűléseinek
minősített többséggel el kell fogadniuk a tervet. Csak ezt követően hajthatják
végre gyakorlatban is a fúziót.
A
következőkben nem ismertetem részletesen a társasági jogi irányelveket, hanem
csak a témák megjelölésével szeretném
bemutatni, hogy melyek azok a
részterületek, ahol a jogharmonizációt az Uniós szervek fontosnak tartották.
Negyedik társasági jogi irányelv: 78/660/EGK a korlátozott felelősségű
alakzatú társaságok éves mérlegére vonatkozó szabályok.
Az ötödik irányelv: A részvénytársaságok szervezeti és
irányítási struktúrájának harmonizálása.
Fontos
ennél az irányelvnél megjegyezni, hogy ez még a mai napig csak tervezet formában
létezik.
A
hatodik szabályozási jogforrás
társaságok szétválásáról rendelkezik. 82/89/EGK Tanácsi rendelet
A hetedik az összevont (konszolidált mérlegekre)
vonatkozó irányelv: 83/349/EGK irányelv.
Itt
találkozhatunk a konszern tényállások fogalmával is.
A
nyolcadik 84/253/EGK számú irányelv
a könyvvizsgálóként történő engedélyezés feltételeinek rendezéséről szól.
A
társaságokkal foglalkozó rész zárásaként fontos hangsúlyozni: „hogy a közösségi
harmonizációs szabályok hatóköre a jogterület bizonyos nevesített részeit
érinti, a harmonizációs források különálló
irányelvekben jelennek meg, ezáltal önálló
szabályozási rendszert nem adnak
és nem érintik a társasági jogként általában felfogott jogterületeinek csak
bizonyos szeleteit .
Megfogalmazásként
sem célszerű tehát az EK társasági jogáról beszélni, mert ilyen nincs” (4).
Végül
azt is meg kell említeni, hogy a magyar
társasági törvénybe a jogalkotók (1998. évi CXLIV.) az előbb említett
irányelvek többségét szem előtt tartva, az
EU jogharmonizációs elveit már beépítették.
A
közösség versenyjog fontosabb szabályainak ismertetése
A
társaságra vonatkozó joganyag mellett beszélnünk kell a társaságok piacra
jutását, illetve a piacon való működésüket szabályozó versenyjogról is.
Az
EK versenyjog azért is olyan jelentős, mert azt az Unió történetében talán a legjobban kifejlesztett joganyag
tartalmazza.
Azért
is olyan hatalmas az a joganyag mert „a közösségi” gazdasági jog központi
joganyagáról „szívéről” a közösség piacgazdaságának dinamikáról van szó.” (5)
A
társaságra vonatkozó anyagrész bemutatásánál rámutattam arra, hogy abban a
témában nem találunk részletes közösségi jogi szabályozást.
Itt
a legfontosabb cél a társaságokra vonatkozó joganyag irányelveken keresztül
bonyolított harmonizációja.
Gyakorló feladat:
Elevenítse
fel milyen területekre vonatkozhatnak a társasági jogi irányelvek?
A
versenyjogra vonatkozó szabályok azonban már az 1958-as Római Szerződésben is
megtalálhatóak (85.-86. cikk).
Ennek
az a magyarázata, hogy a közösségi versenyjog nélkül az egységes közös
piacot nem lehetett volna elképzelni.
A
Római Szerződés 2. cikkében többek közt azt fogalmazták meg: „A Közösség
feladata az, hogy a közös piac és egy Gazdasági és Monetáris Unió megteremtése
által….az egész Közösségben előmozdítsa a gazdasági tevékenységek harmonikus,
kiegyensúlyozott és fenntartható fejlődését,….a magas szintű
versenyképességét,..” (6)
Ez
konkrétan azt jelentette, hogy ezáltal
egy nagyobb terjedelmű piacot lehetett létrehozni, ahol a piaci szereplők
nagyobb specializációs lehetőségekre
tehetnek szert.
Ezáltal
a nagy volumenű termelést, illetve forgalmazást lehet célul kitűzni.
Az
Európai Unió gazdaságpolitikája már konkrétan egy „egységesített közös piacról
„ (unified single market) beszél.
Ennek
az elérése nem jelenthet egyszeri célt. Ezt a közös piacot felépítése után fenn
is kell tartani.
El
kell kerülni, hogy a nemzeti piacok elkülönültségét újra visszaállítsák (pl.
egy adott nemzeti piacra vonatkozó kizárólagossági szerződéssel).
A versenyjoggal kapcsolatos
jogforrások bemutatása:
1.
A legfontosabb elsődleges jogforrás a már említett Római Szerződés 85-86. cikke.
A
85. cikk a versenykorlátozásra vonatkozó
szabályokat taglalja, míg a 86. a piaci
uralommal, gazdasági erőfölénnyel visszaélés tilalmát mutatja be.
A
Római Szerződés 92-94. cikke az
állami intézkedések, illetve ezek hatásával foglalkozik.
Hasonló
tárgyú a 102. cikk, melyet a
tagállamok versenytorzító törvényhozásával foglalkozik.
Tematikailag ide kell még sorolni a 37. cikket is, mely az állami
monopóliumokkal foglalkozik.
2.
Abban, hogy a versenyjog ilyen jól kidolgozott területe lett a közösségi
jognak, hatalmas szerepe volt az Unió szerveinek.
A
Tanács több végrehajtási rendeletben a Római Szerződés kartell tilalmára vonatkozó szabályait pontosította.
Ezekben
a rendeletekben a csoportmentességre vonatkozó szabályokat taglalja.
Ehhez
kapcsolódik a Bizottság munkája is,
mely az általa kibocsátott irányelvekben
a bagatell kartellra vonatkozó elveket adja meg.
A jogforrások általános
jellemzői
Ezek
a jogforrások generalklauzula
jellegűek, ami azt jelenti, hogy általános
fogalmakkal dolgoznak.
Épp
ezért, az Unió versenyjogában a másodlagos jogforrásoknak a végrehajtási
rendeleteknek, irányelveknek igen nagy a szerepük, hiszen ezeket a
generalklauzulákat tényleges tartalommal töltik meg.
Fontos
megemlíteni, hogy a Bizottságot a 4064/89
Miniszteri Tanácsi rendelet igen
komoly feladatokkal ruházta fel a versenyjoggal kapcsolatosan.
Bár
nem jogforrás, mégis meg kell említeni az
Európai Unió Bíróságának jogértelmező,
jogfejlesztő joggyakorlatának jelentőségét.
A nemzeti és a közösségi jogi
versenypolitika egymáshoz való viszonya.
A
nemzeti versenypolitikák
legfontosabb célja, hogy az adott tagállamban legyen verseny, vagyis a verseny fenntartása a cél.
Közösségi szinten azonban, legfontosabb cél az
említett egységesített közös piac
fenntartása.
Fontos
megemlíteni, hogy a közösségi jog közvetlen hatálya elsődlegessége miatt, a
nemzeti és a közösségi versenyjog sok ponton összeütközhet.
Természetesen
a fenti jellemzők miatt az Unió Bíróságának joggyakorlata lesz a döntő a viták
eldöntésében.
Bár
a legfontosabb cél, az egységesített közös piac megteremtése a tagállam
országain belül, mégis az Európai Közösség Szerződése meghatároz bizonyos
kivételeket is, melyek nem tartoznak a közösségi versenypolitika hatálya alá.
Kivételek
Kizárt a versenyszabályok alkalmazása a
gazdaság bizonyos ágazatain belül.
Ilyenek
a szén, acél és atomenergia ipar,
melyekre korábban már speciális szerződéseket alkottak.
Kizárt
a mezőgazdaság területe is, ahol a
Közösség közös politikával próbálja megoldani a felmerülő kérdéseket.
Kivételként
említik közlekedés szabályait is,
hiszen ez a terület olyan, melyet nem lehet kizárólag a gazdasági szabályoknak
alá vetni.
A kartellekkel kapcsolatos
szabályozás.
A Római Szerződés
85. cikk 1 bekezdése szerint:” A közös piaccal összeegyeztethetetlen és tilos
minden olyan vállalatok közötti megállapodás, vállalatok társaságainak döntése
és összehangolt magatartás, amely alkalmas a tagállamok közötti kereskedelem
befolyásolására és amelynek célja,
vagy hatása az, hogy a közös piacon megakadályozzák, korlátozzák,
vagy eltorzítsák a versenyt.”(7)
Gyakorló feladat:
Került-e már cége
olyan helyzetbe, ahol a piaci versenyt valamilyen formában korlátozták?
Mutassa be példákon,
milyen konkrét intézkedéssel lehet torzítani a versenyt!
Ennek a tilalomnak kettős célja van, egyrészt közvetlenül a versenykorlátozások
feloldása a cél, míg közvetetten a
már kialakult egységesített közös piacot védi.
Először nézzük meg
az alanyi kört, vagyis kikre
érvényes ez a tilalmi meghatározás.
Az idézett cikk a vállalat kifejezést használja.
Ez a fogalom
azonban, nagyon széles területet jelöl.
Főszabály szerint,
azok a természetes személyek, egyéni vállalkozók, vagy jogi személyek
(társaságok, cégek) tartozhatnak ide, akik olyan gazdasági tevékenységet
fejtenek ki, amely alkalmas lehet a verseny korlátozására.
A Bíróság
joggyakorlata 1978 / 3. számú ügyben operaénekest is vállalatként kezel,
illetve az 1974 / 2 . számú ügyben egy ügyvéd tevékenységét is vállalatként
fogja fel.
A vállalat mellett
másik alanyként szerepel a vállalatok
csoportja.
Ezalatt azt értjük,
hogy bár több személy akár egyéni vállalkozó, vagy több vállalat szerepel
külön-külön, de tevékenységük szempontjából ténylegesen ezeket egy vállalatnak
kell tekinteni.
A
85. cikkben használt megállapodás
alatt természetesen először is a szerződést kell érteni.
Ez
a szerződés magánjogilag, polgári
jogilag, kereskedelmi jogilag létrejött érvényes felek közötti megállapodást
takar.
Ide
tartozik azonban, az úgynevezett gentlement’s
agreement is, ami abban különbözik a szerződéstől, hogy nem a kötelmi jog szabályai szerint jött létre,
lényegében „úriemberek” közötti megállapodást takar és rendes bíróság előtt nem
lehet megtámadni, viszont ki lehet kötni a választott bíráskodás joghatóságát.
A
tilalomban használt következő kategória a vállalatok
társaságainak döntései.
A
döntést is igen szélesen kell értelmezni. Ide tartozhat minden olyan társasági
szervi döntés, amely a tagokra kötelező, illetve olyan döntést is elfogad az
Európai Unió Bírósága, amely egyszerű ajánlásnak felel meg, a tagokra nem
kötelező, de azt végrehajtották.
Következő
kategória az, amely a leggyakrabban torzítja a versenyt az úgynevezett összehangolt magatartás.
Ezt
a legnehezebb bizonyítani is, hiszen ebben az esetben nincsenek jogilag
releváns iratok, hanem csak összehangolt gyakorlat utalhat arra, hogy
előzetesen a felek valamilyen megbeszélést, tárgyalást folytattak.
51/69
jogeset szerint, melyben a festékpiac összehangolását vizsgálta a Bíróság.
Összehangolt
magatartásként értékelte az 5 nagy festékgyártó cég tevékenységét úgy, hogy
bizonyítékai nem voltak, csak annyi, hogy a festékáremelést megelőzően ezen
cégek képviselői, egy bizonyos helyen, közösen reggeliztek.
A
kartell tilalom másik feltétele, hogy ezeknek a megállapodásoknak, összehangolt
magatartásoknak, illetve a vállalatok társaságainak döntéseinek olyan céllal
kell megtörténnie, hogy a tagállamok közötti kereskedelmet hátrányosan
érintsék.
A kereskedelem fogalmát is igen tágan értelmezik.
Minden árura és szolgáltatásra vonatkozó gazdasági tevékenységet annak
tekintenek, továbbá a kereskedelem fogalma alatt tárgyalják, a valamelyik másik
tagállamban történő vállalatalapítást, vagy letelepedést is.
A
kartell megállapodás azért érinti hátrányosan a kereskedelmet, mert a célja,
vagy a megállapodás hatása, hogy a közös piacon a kialakult versenyt
hátrányosan befolyásolja.
A
85. cikk felsorol néhány esetet, melyben a fenti fogalmak megvalósulnak:
„a)
közvetlen vagy közvetett módon meghatározzák a vételi vagy eladási árakat és
egyéb üzleti feltételeket,
b)
korlátozzák vagy ellenőrzik a termelést, a forgalmazást, a műszaki fejlesztést
vagy a befektetéseket,
c)
felosztják a piacokat vagy a beszerezési forrásokat,
d)
különböző kereskedelmi partnerekkel szemben eltérő feltételeket
alkalmaznak
egyenértékű szolgáltatásokra, ezzel a versenyben nekik hátrányt okozva,
e)
a szerződések megkötését olyan többletszolgáltatásoknak a másik fél általi
elfogadásához kötik, amelyek sem természetüknél fogva, sem a kereskedelmi
szokások szerint, nincsenek kapcsolatban ezen szerződés tárgyával.
(2)
A jelen cikk értelmében tiltott
megállapodások és döntések semmisek.”(8)
Az
Európai Bíróság a hatás elvvel
dolgozik, amelynek lényege, hogy a megállapodás hatását teljes körben kell
értékelni, vagyis mind a közgazdasági, mind a jogi hátteret vizsgálni
kell.
A
85. §-nak megfelelő megállapodások automatikusan
érvénytelenséget jelentenek, vagyis az összes ilyen megállapodás semmis, úgy kell tekinteni, mintha
létre sem jött volna.
A
gazdasági életben azonban az is elfogadott, hogy bár hatását tekintve
kartellnek kell tekinteni egy versenykorlátozó megállapodást, de bizonyos
indokok megléte esetén, felmentést kaphat az érvénytelenség joghatása alól.
Az
első ilyen eset az úgynevezett bagatell
kartell.
Ebben
az esetben, bár maga a megállapodás hátrányosan befolyásolja a kereskedelmet,
de a hatását tekintve ez a hátrány
„bagatellnek” tekinthető.
Az
Európai Bíróság döntése alapján arra az árura kötött megállapodás, amelynek
piaci részesedése a releváns piacon (a közös piac érintett részén) nem éri el
az 5%-ot, bagatell kartellnek tekinthető, tehát mentességet kap a tilalmak
alól.
Maga
a szerződés (3) bekezdés adja meg azokat az eseteket, amikor a felek mentesülhetnek
az érvénytelenné nyilvánítás alól:”
-
minden olyan vállalatok közötti megállapodás vagy megállapodások csoportja,
- vállalti
társulások minden olyan döntése vagy döntéseinek csoportja,
- minden olyan
összehangolt magatartás, vagy ezek csoportja
tekintetében,
amelyek
hozzájárulnak a termékek előállításának vagy elosztásának javításához, illetve
a műszaki vagy gazdasági haladás előmozdításához, egyben az ebből származó
haszon méltányos részét a fogyasztóknak tartják fenn, és mindezt anélkül, hogy
a) az érdekelt vállalatokra olyan
megszorításokat írnának elő, amelyek ezen célok eléréséhez nem
elengedhetetlenek;
b) a vállalatok számára lehetőséget
adnának arra, hogy a szóban forgó termékek jelentős részénél a versenyt
megszüntessék.
A
mentesülési feltételek meglétét a Bizottság
ellenőrzi.
Kezdetben,
minden egyes megállapodást külön-külön vizsgáltak, van-e lehetőség a
kartelltilalom alóli mentesítésre.(egyedi
mentesség)
Ez
azonban hatalmas mennyiségű munkát jelentett. 1965-ben a Bizottság
felhatalmazást kapott, hogy rendeleteket alkosson a feladat megoldása
érdekében.
Ezekben
a rendeletekben, azokat a feltételeket határozzák meg, melyek megléte esetén
egy kartell azonnal mentesül a tilalom alól. A felek, ha a szerződésbe a
mentesülést adó szabályokat belefoglalták, akkor mentesültek.
Itt
nem kell a Bizottságnak a megállapodást vizsgálnia, ha a rendeletben szereplő
feltétel egyike szerepel benne, akkor automatikusan mentesülhetnek a felek.(csoport mentesség)
Gazdasági erőfölénnyel való
visszaélés
A
RSZ 86. cikk szerint „a közös piaccal összeegyeztethetetlen és tilos gazdasági
erőfölénnyel való visszaélés a közös piac területén vagy annak jelentős részén,
akár egy, akár több vállalat által, amennyiben ez alkalmas a tagállamok közötti
kereskedelem befolyásolására.
Ez
a visszaélés különösen a következőket jelentheti:
a) méltánytalan beszerzési vagy eladási
árak, egyéb ilyen üzleti feltételek közvetett vagy közvetlen kikényszerítése,
b) a termelésnek, a forgalmazásnak vagy a
műszaki fejlesztésnek a fogyasztók hátrányára történő korlátozása,
c) különböző kereskedelmi partnerekkel
szemben eltérő feltételek alkalmazása azonos értékű szolgáltatásokra, ezzel a
versenyben nekik hátrányt okozva,
d) a szerződések megkötését olyan
többletszolgáltatások elfogadásához kötni, amelyek sem természetüknél fogva,
sem a kereskedelmi szokások szerint, nincsenek kapcsolatban a megkötött
szerződések tárgyával.”(9)
Látható,
hogy ez a megfogalmazás is általános jellegű és mindig az adott eset
megvizsgálása után lehet eldönteni, hogy a fenti tényállás megvalósult-e.
Az
erőfölény meglétét mindig az érintett
(releváns) piacon a termék szempontjából vizsgálják meg.
„Egy
vállalat akkor van a piacon uralkodó helyzetben, gazdasági erőfölényben,
- ha
versenytársaitól, vevőitől és szállítóitól függetlenül,
azokra tekintet nélkül képes cselekedni,
- annak
következtében, hogy piaci részesedése
magas, nyersanyagokhoz, tőkéhez és termelési-műszaki
ismeretekhez való hozzájutási lehetősége kedvezőbb,
- minél fogva
módjában áll az árak egyedül önállóan történő meghatározása, vagy pedig a termelés és a termékek forgalmazásának
ellenőrzése.”(10)
Az egyéni vállalkozókra, szabad
foglalkozásúakra vonatkozó szabályok
Térjünk
vissza a kiindulópontunkhoz.
A
letelepedés szabadsága nemcsak a társaságokra vonatkozhat, hanem olyan
természetes személyekre is, akik egyéni vállalkozóként állampolgárságuktól
eltérő tagállamban kívánnak letelepedni azért, hogy ott valamilyen
tevékenységet folytassanak.
A személyek szabad áramlásán belül, a
munkavállalók szabadságára és a letelepedési szabadságára vonatkozó szabályok
nincsenek szigorúan elzárva egymástól.
A
természetes személyek tekintetében, mindig megvan az átjárhatóság lehetősége,
ez azt jelenti, hogy az egyéni vállalkozóként letelepedett személy, az adott
országban, ha kívánja a későbbiekben munkavállalóként folytathatja tovább a
tevékenységét.
Ebben
az esetben már a munkavállalókra vonatkozó szabályok lesznek érvényesek rá.
Így,
nem a nemzeti elbánás elvét kell figyelembe venni, hanem a munkavállaló
közösségi-jogi fogalmát, illetve a kialakított közösségi-jogi gyakorlatot.
A
nemzeti elbánás elve szerint az
egyéni vállalkozókra vagy szabad foglalkozásúakra mindig az adott tagállam azon
rendelkezéseit kell alkalmazni, melyek a saját állampolgárokra is érvényesek.
Itt
is problémát jelentett (nemcsak a társaságoknál), hogy a tagállamok hatályos
szabályai igen eltérőek lehetnek. A társaságoknál már említettük, hogy az
irányelvekben meghatározott minimum illetve maximum előírásokkal, megpróbálták
ezeket a rendelkezéseket egymáshoz közelíteni.
Az
egyéni vállalkozóknál a már megszerzett képesítés feltételeit kellett valahogy
harmonizálni.
Az
Amszterdami Szerződés 47. cikk (1) bekezdése szerint:” A vállalkozói
tevékenység megkezdésének és gyakorlásának megkönnyítése érdekében a Tanács
irányelvet bocsát ki a diplomák, vizsgabizonyítványok és egyéb képesítések
kölcsönös elismerésére vonatkozóan.(11)
Egy Thieffry nevű belga ügyvéd székhelyét
Brüsszelből Párizsba kívánta áttenni. Először a párizsi egyetemmel elismertette
belga jogi diplomáját, majd már Franciaországban letette az ügyvédi vizsgát.
Ezután kérte felvételét a párizsi ügyvédi kamarába.
Felvételét
azonban megtagadták, mert nem rendelkezik francia jogi diplomával. Az Európai
Bíróság szerint, bár ezen a területen a francia állampolgárokra vonatkozó
szabályok érvényesek az uniós állampolgárokra, azonban itt a kérdés nem a
francia diploma megléte, hanem a szakmai képzettség egyenértékűsége kell, hogy
legyen.
A
fenti jogesetben pedig, mivel a francia ügyvédi szakvizsgát le tudta tenni, a diplomák egyenértékűsége nem lehet
kétséges (C 71/76).
A
letelepedés szabadságánál a Római Szerződés 55. cikke a munkavállalóknál is
megfogalmazott kivételt teszi.
”A
jelen fejezet rendelkezéseit… nem lehet alkalmazni, azokra a tevékenységekre,
amelyek a tagállamban – akár csak alkalmilag is – a közhatalom gyakorlásához
kapcsolódnak.” (12)
Gyakorló feladat: Elevenítse
fel, mit értünk a közszolgálat alatt?
A
fenti kivétel mellett, a következő cikk a szabadság korlátozásának lehetőségét
adja meg, a külföldiekkel szemben a közrendre, közbiztonságra, közegészségügyre
való hivatkozással.
Szolgáltatás szabadsága
A
letelepedés szabadságával rokonítható ez a fogalom.
Itt
pont az ellenkezőjéről van szó, mint a fenti elvben.
A
szolgáltatások szabad áramlása esetén, a szolgáltatás nyújtója nem megy át (nem
telepedik le) egy másik tagállamba, hogy ott tevékenykedjen.
Itt
a szolgáltatást igénybe vevő lesz a külföldi állam polgára.
A
Római Szerződés 60. cikke szerint:” a szolgáltatás alatt értendők, azok a
szolgáltatások, amelyeket ellenszolgáltatás
fejében nyújtanak és nem vonatkoznak
rá az áru, a tőke és a személyek
szabad mozgását szabályozó rendelkezések.”
A
bírói joggyakorlat azt is kifejtette, hogy a szolgáltatásnak nem lételeme, hogy
az ellenszolgáltatást a szolgáltatás jogosultja fizesse.
Ilyen
például: a tévé műsorának sugárzására szóló szolgáltatás, hiszen itt a műsort,
egyrészt az előfizetési díjakból, másrészt a hirdetésekből fizetik meg.
A
hirdetések estében nem a szolgáltatás jogosultja fizeti az ellenszolgáltatást.
A
Római Szerződés felsorolással megad néhány fogalmat, amelyek kifejezetten ez
alá a szabályozási terület alá tartoznak.
Ilyenek
például:
- ipari jellegű tevékenységek,
- kereskedelmi jellegű tevékenységek,
- kézműipari tevékenységek,
- szabadfoglalkozású tevékenységek.
A
közlekedés területét azonban kiveszi a szabályozásból, és speciális
szabályokat vonatkoztat rá.
”A tőkemozgáshoz kapcsolódó banki és
biztosítási szolgáltatások liberalizálását, a tőkemozgás liberalizációjával
összhangban kell végrehajtani”.(13)
Ezt a területet is
kiveszi az általános szabályok alól, így az általános biztosítási szolgáltatás
nyújtásának kérdése többször is a bírósághoz került.
Több tagállam is a
biztosítás jellegére hivatkozott, mikor korlátozó tényezőket írt elő a
biztosítási szolgáltatás nyújtója részére.
Arra hivatkoztak,
hogy a biztosítás igen hosszú időtartamra szólhat, a lakosság nagy részét
érintheti. Komoly gondot jelenthetne, ha például hosszú évek után (ami persze
díjfizetési kötelezettséget von maga után) derülne ki, hogy a biztosító a
biztosítási esemény bekövetkeztekor nem tud fizetni.
Ezek miatt a
specialitások miatt, az egyes tagállamok olyan szigorú szabályok betartására
kötelezték a területén biztosítási szolgáltatásokat nyújtó társaságokat, melyek
korlátozhatták a szolgáltatás szabadságát.
A Bíróság kimondta,
hogy bizonyos esetekben indokolhatóak ezek a szabályok.
Így, ha székhely
szerinti állam szabályai nem nyújtanak elég garanciális védelmet, a biztosítás
igénybevevőknek, akkor csakis a védelem eléréséig, be lehet vezetni bizonyos
korlátozásokat.
A korlátozásokat a közérdekre való
hivatkozással is lehet indokolni, azonban ezeknek a nemzeti szabályoknak négy összefüggő feltételnek kell
megfelelniük.
1. Nem lehet diszkriminatív módon
alkalmazni.
2.
A közérdek imperatív követelményével
kell igazolni bevezetésüket.
3. Az intézkedésnek alkalmasnak kell lenni
a kitűzött cél elérésére.
4. Csakis a cél eléréséhez szükséges
mértékben korlátozhatja a szolgáltatás vagy letelepedés szabadságát.
Végül
nézzünk néhány érdekes jogesetet, hogy milyen területekre terjesztette ki a
Bíróság a szolgáltatás fogalmát.
1.
Sport, mint szolgáltatás.
A Walrawe és Koch holland állampolgárságú személyek
kerékpárversenyzéssel foglalkoztak.
Nekik a felvezető segítő motorosaik (”nyulaik”), spanyol
állampolgárok voltak. A nemzetközi világszövetség azonban úgy döntött, hogy a
kerékpárosoknak és az őket segítő motorosoknak, azonos állampolgárságúaknak
kell lenniük.
Ez ellen a döntés ellen fordultak az Európai Unió
Bíróságához, mert a kerékpárosok szerint, ez állampolgárság szerinti
diszkriminációt valósít meg.
Így, összeegyezhetetlen a Római Szerződésben
foglaltakkal, hiszen a spanyol állampolgárok szolgáltatást nyújtanak a holland
kerékpárosoknak és az ilyen fajta korlátozást semmi sem indokolja.
A Bíróságnak először
is el kellett döntenie, hogy sport-tevékenység egyáltalán a szolgáltatás
fogalmába esik-e.
A válasza igenlő volt, hiszen a mai
sport-tevékenységet megvizsgálva megállapította, hogy a verseny és
játékszabályok mellett igen fontos a gazdasági tevékenység is, így például a
motorosokat a szponzori bevételekből fizetik meg.
A tevékenységükért ellenszolgáltatás
jár, amely a szolgáltatásnak a kulcseleme (C-36/74. sz. ügy).
A futballrajongók körében ismert az
úgynevezett Bossman ügy(C-415/93).
Itt a labdarúgó csapatoknál meglévő
állampolgárságon alapuló diszkriminációt számolták fel.
A Nemzeti Labdarúgó Szövetség
állampolgársági záradéka szerint, egy csapatban egyidejűleg csak kettő külföldi
labdarúgó játszhat, ez azonban diszkriminációnak számít, és ilyen alapon nem
lehet korlátozni az uniós állampolgárokat, rájuk ez a szabály nem vonatkozhat.
Így jöhet létre olyan helyzet, hogy
például: egy olasz csapatban többnyire francia vagy holland állampolgárságú
játékosok játszanak.
A
szolgáltatásban való részesülés szabadsága.
A szolgáltatás szabadsága esetén, eddig
csak annak a személynek az oldaláról vizsgáltuk a kérdést, aki a szolgáltatást
nyújtja.
A Bíróság azonban egy bizonyos idő
után, a szolgáltatást igénybevevő oldaláról is vizsgálni kezdte a fenti
szabadság érvényesülését, és így kialakította a szolgáltatásban való részesülés
szabadságának a fogalmát.
Az első jogeset, melyben erre a
részjogosítványra is kitér, két olasz állampolgár ügyével foglalkozik (Luisi és Carbore C- 286/82,C- 26/83).
A két olasz állampolgár ellen
Olaszországban büntetőeljárás indult, mert a megengedetnél nagyobb összegű
devizát vittek ki külföldre. Az olasz urak arra hivatkoztak, hogy azért utaztak
külföldre, mert gyógyíttatni akarták magukat.
Ebben az értelemben, mivel az orvosi tevékenység szolgáltatásnak
minősül a devizára vonatkozó korlátozó szabályok, magát a szolgáltatás
szabadságát akadályozzák.
A Bíróság elfogadta érvelésüket, és
kiterjesztő értelmezéssel kialakította a Római Szerződésben még nem szereplő
fenti fogalmat.
Ennek a kategóriának a keretében
ismerte el a két olasz jogát, és kötelezte Olaszországot kártérítés
megfizetésére.
A Bíróság az egyik döntésében a turizmust is, mint szolgáltatást
vizsgálta.
Ian William
Cowan, angol fiatalember
rövid ideig tartózkodott Párizsban, ahol egy metró kijáratánál súlyos
rablótámadás érte.
A tetteseket nem tudták elfogni, így
semmiféle kártérítést, jóvátételt nem kapott.
A francia büntetőjogszabályok ebben az
esetben lehetővé teszik, hogy az államtól a sértett kártérítést kérjen.
A büntetőjogszabályok azonban, csak a
francia állampolgárokra vagy olyan külföldi állampolgárokra vonatkozhatnak,
akiknek tartózkodási engedélye van, vagy országával viszonossági szerződést
kötött Franciaország.
A Bíróság, mivel a turisztikai
szolgáltatás igénybevételének tekintette magát az utazást, a fenti korlátozást
szintén nem látta indokoltnak a szolgáltatások szabadságának igénybevétele során.
Ezzel a résszel eljutottunk a négy
szabadságra vonatkozó közösségi jog ismertetésének lezárásához.
Remélem mindenkinek hiányérzete támad,
s rögtön rákérdez, hol van a negyedik elv, hiszen eddig csak három szabadság
elvvel foglalkoztunk (áruk, személyek, szolgáltatások).
Ez így igaz. A negyedik terület, ahol a korlátozásokat le kívánták bontani, a tőkemozgások területe volt.
A 2002. január 1-ével bevezetett euró
azonban, talán mindenki előtt ismert.
Az euróra vonatkozó szabályok is
bizonyítják, hogy ezen a területen teljes mértékben már megvalósították a
tőkemozgások liberalizációját.
Már az 1997-es Amszterdami Szerződés is
hatályon kívül helyezte a Római Szerződés tőkemozgásra vonatkozó szabályait.
Így, ennek a területnek külön élő jogi
alapja nem is nagyon lenne, legfeljebb jogtörténetről beszélhetnénk.
Ezért, a tőkemozgásokra vonatkozó szabályozás
bemutatása kimarad ebből a tanulási egységből.
Ellenőrző
feladat: