1. AZ INTEGRÁCIÓS FOLYAMATOK ALAKULÁSA
Az EU-országok makrogazdasági teljesítménye
A gazdasági fejlődés aranykorszaka
Az EU tagjai a fejlett ipari országok közé sorolható
(korszerű ipari struktúra, magasan fejlett pénzpiac, bank- és szolgáltató szektor, korszerű infrastruktúra, transznacionális vállalati szektor, állami gazdaság-szabályozás, jóléti rendszer)
A 12 EU-ország átlagában az 1 főre jutó GDP 1990-ben 17 857 ECU volt
(Dánia 132 %, Görögország 36 %). Az EFTA-országok átlaga 21 291 ECU-val 20 %-kal meghaladta az EU átlagát.
Posztindusztriális társadalom (szolgáltatásorientált)
Gazdasági hajtóerő: kereskedelem liberalizáció, gazdasági integráció, nemzetállamból való kiábrándulás, föderalizmus eszméje.
A nemzetközi integráció világgazdasági törvényszerűség
(a tudomány és a technika új vívmányai, a szűk piacok kitágítása, szoros nemzetközi együttműködés)
A "technikai rés" áthidalása
EU-USA, EU-Japán
Együttes fellépés a nemzetközi fórumokon (GATT, ENSZ, stb)
Az 1970-es évek elejéig a kedvező fejlődés fő tényezői:
Az "aranykor" (1958-1970) jellemzői:
Az európai gazdaság válsága
1973: olajárrobbanás, szerkezeti válság, gazdasági visszaesés.
Jóléti kiadások növekedése, bérköltségek eszkalációja, olcsó energia elvesztése, infláció és a munkanélküliség növekedése
Az 1980-as évektől a gazdaságok stabilizálódtak
Az 1990-es évek bizonytalanságai
1991 után hosszan elnyúló recesszió kezdődött
(kelet-közép európai átalakulás, Szovjetunió szétesése, fegyverkezési verseny megszűnése stb)
Új fejlődési szakasz
Az 1993. decemberi csúcstalálkozóra megjelent a Fehér könyv (Növekedés, versenyképesség és foglalkoztatottság) 15 millió új munkahely, munkanélküliség csökkentése, Transzeurópai Hálózatok, "információs gyorsforgalmi utak" a gazdaság "tudásalapuvá" válik. Növelik a beruházásokat az emberi tőkébe (human capital)
Új európai fejlődési modell
munkaerőmegtakarítás - természeti erőforrások
2. Stratégiai mikro-gazdaságpolitika
kutatás, fejlesztés, piaci innovációk
A legnagyobb bizonytalansági tényező a magántőke finanszírozási hajlandósága
Az integrációs folyamatok alakulása
A vámunió és a kereskedelmi összefonódás
Az integráció a vámunió és a közös piac kialakításával kezdődött.
A külső vámokat minden egyes termék esetében a különböző tagországokban érvényben volt vámok számtani átlagaként határozták meg.
A vámunió 1968. június 1-jére létrejött (kedvező konjunktúra, a kapcsolatok vártnál zökkenőmentesebb fejlődése)
1962: döntés a közös agrárpolitika kialakításáról (az agrártámogatások és agrárprotekcionizmus egységesítése)
Az 1960-as évek végére a közös piac valamennyi ágazatra kiterjedt.
Az integráció kiindulópontja: szabadkereskedelem (a kereskedelmi korlátok leépítése), tökéletes versenypiaci feltételek.
1968-ra megvalósult:
A vámunió és a közös piac nyeresége:
Az EU-országokra a viszonylag magas külgazdasági függés a jellemző, ami a fejlettség feltétel (Exportarány a GDP-ben, Belgium 75 %, Spanyolország 17 %, USA 10 %, Japán 12 %)
A nemzetközi munkamegosztás előnyeinek kihasználása fontos és nélkülözhetetlen növekedési és hatékonysági forrássá vált.
A tagállamok között az integráltság és a kölcsönös függés magas foka alakult ki.
Kiépült az integráció infrastruktúrája (szállítás, hírközlés, pénzügyi rendszer stb.)
Az integráció négy szakasza:
1958-1973 között a tagországok egymás közötti kereskedelme dinamikusan nőtt. Szoros kapcsolat mutatható ki az unió kialakítása és a kereskedelem növekedése között
Az 1970-es évek világgazdasági zavarai az integrációs folyamatokat lelassították
1973 után: az EK
dezintegrációjának időszaka
1973-1982: az európai gazdaság versenyképessége romlott
1990: új lendület az integrációs folyamatokban
A tényezőáramlások és az integrációs folyamatok
1970-ig a tőkemozgás csekély volt, de a munkaerőmozgás erőteljes a külföldi munkaerő aránya 9 % volt az NSzK-ban és Franciaországban
1970-ig az amerikai közvetlen magántőke-befektetések játszották a főszerepet.
1970 után a nyugat-európai tőke kivitele erőteljessé vált
1990: az EK országok háromszor többet fektettek be külföldön, mint az USA
Az EK a globális tőkeáramlásokban mindkét irányban vezető szerepre tett szert
A tőkeáramlás az európai és az amerikai kontinens között kétirányú lett.
Az integráció csak a kedvező konjunktúra idején haladhat előre (a valóság tényei ezt a tételt nem igazolták)
A nyugat-európai társaságok 1970 után mindinkább transznacionalizálódtak
1980-tól az EK-ba irányuló külföldi beruházóknak a japánok váltak a főszereplőivé (Nagy-Britannia, Hollandia, Luxemburg)
A mikrointegrációs folyamatok alakulása az EU-ban
1970-ig lazább termelési kooperációk, a nemzeti iparok belső integrációja, az ipar nemzeti jellegű maradt.
1970-ig a mikrointegrációs folyamatokban az amerikai partnerek domináltak.
A "technológiai rés" ebben az időben záródott.
A regionális és globális integráció szorosan egybekapcsolódott.
1970 után ellentmondások a mikrointegrációs kapcsolatokban.
A válság az integrációs kényszereket erősítette mikroelektronika, biotechnológia.
A mikrointegráció egyre erőteljesebbé vált.
Új fejlemény: a japán társaságok nyugat-európai megjelenése (elektronikai ipar, autógyártás)
Összeszerelő üzemek, közös vállalatok, új üzemek; 1,2 millió japán autó Európában évente
Fejlett technika, irányítási-szervezési módszerek
"japán csoda", "just in time"
Globális és regionális integrációs folyamatok
Az 1980-as években a transznacionalizálódási folyamat egyirányúsága megszűnt.
Az iparilag fejlett világ után erőteljessé vált a behatolás az újonnan fejlődő országok felé
Az USA-ban termelt javak 70 %-a nemzetközi versenynek van kitéve
A koncentráltság vállalati vonatkozásban is jellemző
A kis fejlett országok vállalatainak transznacionalizálódása újabb lendületet vett
A pénz- és hitelpiacok is gyorsan bővültek (a "pénzügyek globalizálódása")
A közvetlen külföldi befektetések 60 %-a a szolgáltató szektorokba irányult
Felerősödtek a regionalizációs folyamatok
Folytatódik a világgazdaság differenciálódása és a kívül maradtak marginalizációja
Az 1990-es évektől az integrációhoz a közép-európai országok is bekapcsolódtak
Az európai strukturális
és alkalmazkodási válság
A műszaki rés és Európa felzárkózása
A "Műszaki rés" (technological gap) mutatói:
Az "európai betegség" tünetei:
Európa előnyben van: atomenergia-ipar, repülőgépgyártás, gyógyszergyártás, telekommunikációs ipar, élelmiszeripar, autóipar, gépgyártás
Az EK pozícióvesztésében a technikai lemaradás mellett egyéb tényezők is szerepet játszanak:
hátrány az üzem- és vállalatszervezésben
hátrány az innovációban, a vállalkozások dinamizmusában, "agresszivitásában"
Az internacionizált világgazdaságban a tartós műszaki előny elérhetetlen.
A technikák gyorsan és korlátozhatatlanul áramlanak.
Az EK-ban a munkabérköltségek magasak, a munkaerőpiac rugalmatlan és túlszabályozott, az adóztatás túlzott.
A technikai innováció és a szerkezeti váltás Nyugat-Európában lassúbb volt.
Az 1970-es évektől az EK-országok is komplex strukturális és alkalmazkodási válsággal kerültek szembe.
Európa bénultsága ("euroszklerózis"), europesszimizmus
Amerika és Japán előnye a tudomány- és a technika-alapú iparágakban
Az alkalmazkodás új útjai:
1. új integrációs stratégiák, egységes belső piac
2. műszaki modernizáció és felzárkózás
Az 1990-es évek dilemmái
A
"rések" folyamatosan újratermelődnek, tartós strukturális válság.
Az 1990-es
években az EK bérelőnye 20 százalék, a munkaerőköltség a világon legmagasabb
Németországban.
A
termelékenységben Japán előnye megmaradt Európa előtt.
Kezd
kifulladni a japán gazdaság látványos
technikai előretörése.
Az újonnan
iparosodott országok élesedő versenye és világpiaci kihívása.
Kiéleződtek
az európai jóléti állam reformjával kapcsolatos viták.
A költségverseny miatt a jóléti állam vívmányai a viták tűzében vannak.
Az 1992-es egységes európai piac
A vámuniótól az egységes európai piacig
A vámunióval csak a vámokat és a korlátozásokat bontották le, a szabad-kereskedelem feltételei még nem teljesültek.
A gazdaságpolitikai határok kiszélesedtek (közvetlen szubvenciók, adókedvezmények, kamatlábak, árfolyamok, adók stb).
A gazdaságpolitikai eszközök hatékonyabb akadályát képezhetik a kereskedelemnek mint a vámok.
Megvalósult a fogyasztási cikkek piacának integrációja. Az egy piac=egy ár elve mégsem teljesült.
Néhány nagy fontosságú iparág esetében a fő vásárlók a nemzeti kormányok.
A szolgáltatások jelentős része nem exportálható.
A munkaerő-áramlásban gazdasági, politikai, társadalmi, kulturális megfontolások is vannak.
1992-ben újabb lépések a szabadkereskedelem irányába
Hiányok, problémák:
Az 1992-es egységes európai piac terve
Az egységes európai piac terve (Single European Market-SEM) az EK 1985. júniusi, milánói csúcsértekezletén született
300 konkrét feladat, határidő: 1993. december 31.
Egységes Európai Okmány (Single European Act - SEA) létrejötte 1987. július 1.
A "négy szabadságjog":
1992: a Közösség állománypolgárainak mozgása országok között mindenfajta ellenőrzés nélkül
A még létező fizikai, technikai, pénzügyi akadályok felszámolása a cél.
Schengeni Egyezmény: 1994. február 1: Nagy-Britannia, Írország és Dánia nem írta alá.
Szociálpolitikai harmonizáció: egyenlő feltételekkel vehetik igénybe más országok szociális juttatásait
1989: egységes útlevél a Közösségen kívüli utazásokhoz
A technikai akadályok felszámolásának módjai:
Széles körben kölcsönösen elismerik az iskolai és szakmai végzettségeket és képesítéseket
Bizalmi állásokban: csak az adott ország állampolgára dolgozhat
Nyelvi akadályok megszüntetése
A szolgáltatások piacának liberalizálása, a GDP kétharmada, az export egyötöde
Hitel- és tőkepiacok egységesítése és egyesítése a pénzügyi és tőketranzakciók sokáig kívül maradtak a liberalizáció körén.
1992: minden tőkeforgalmat érintő akadályt felszámoltak
A pénzügyi akadályok elsősorban az árak és szolgáltatások áramlásának feltételeit torzítják el; a kettős adóztatás megszüntetése
A hozzáadott érték szerinti forgalmi adózás (Value Added Tax - VAT) az 1970-es évek végére mindenütt megtörtént
A VAT semleges mind a vállalatok méretére, mind a specializáció mértékére
A VAT az egyik leghatékonyabb adófajta
Jelentősek maradtak a különbségek az alkalmazott VAT-ráták száma és azok nagysága között
1992 július: az EU egységesen minimum 15 %-os standard VAT-ráta alkalmazása mellett döntött
Jelentős különbségek a közvetlen fogyasztásai adókban (üzemanyag, alkohol, dohány stb).