3. Az EURÓPAI UNIÓ KÖLTSÉGVETÉSE
Az EMU nemzeti költségvetési hatásai
A monetáris
unióval a nemzeti költségvetések szerepe felértékelődik
(árfolyam-szabályozás
helyett költségvetési transzferek)
A nemzeti
kormányok költségvetési politikája megfelelő kontroll híján alááshatja a
közösségi szintű antiinflációs erőfeszítéseket
Az egységes
valuta mellett a leértékelés veszélye megszűnik
A
valutakockázat megszűntével a nemzeti kormányokkal szemben fontos fegyelmező
erő tűnik el
A piac
figyelme az inflációról, a folyó
fizetési mérleg hiányáról és az árfolyamváltozások veszélyéről eltérül a
költségvetési deficit és az állami szektor adósságának kérdésére
A nemzeti
kormányok között kemény verseny alakulhat ki a kedvezőbb hitelezési
feltételekért
A költségvetési fegyelem kikényszerítéséhez szükséges, hogy a kormányzat ne számíthasson semmiféle közösségi mentőövre
Fontos a kemény közösségi
versenypolitika, ami kizárja a nemzeti kormányok exportszubvencióját
Az EMU
önmagában nem biztosítja, hogy a kormányzatok változtatnak költségvetési
politikájukon
A nemzeti
költségvetési szuverenitást is korlátozni kell a költségvetési deficiteket
illetően
A távlati
megoldás a közös pénzügyminisztérium által ellenőrzött közösségi költségvetés
lehet
Már az Európai Szén- és Acélközösség költségvetésébe beépítették az ún. „saját jövedelemforrások” elvét.
Az ún. saját jövedelemforrások:
A
Montánunióban ez közvetlen adó volt, amit a szén- és acéltermelés értéke
(maximum 1%-a lehetett) vettek ki, s a nemzeti költségvetések megkerülésével
egyenesen a Közösség költségvetésébe kellett befizetni
Az EU-ban ez:
A beszedés és az adminisztráció költségeinek fedezésére a tagországok bizonyos visszatérítést kapnak
A közös költségvetés bevételi struktúrája (százalékban)
Év |
Vám-bevételek |
Agrár-illetékek |
VAT- hozzá-járulás |
GDP-hozzá-járulás |
|
|
|
|
|
1971 |
25,4 |
31,2 |
43,4* |
- |
1980 |
36,8 |
12,5 |
41,7 |
- |
1987 |
25,0 |
8,6 |
66,4 |
- |
1994 |
18,0 |
2,9 |
51,3 |
27,8 |
Az
„automatikus költség-finanszírozás” a bevételek mellett a kiadások nagy részét
is jellemzi (pl. agrárfinanszírozás)
A költségvetésen
keresztül automatikus jövedelemtranszfer valósul meg a mezőgazdaság javára
A jövedelmek lassabban nőttek mint a GDP (regresszivitás),
Jobban terhelték a szegény országokat, mint a gazdagokat (kohézió hiánya),
1977. áprilisában tették közé az ún. Mac Dougall jelentést
A közösségi költségvetésnek is teljesíteni kell a fő stabilizációs, allokációs és redisztribuciós funkciót (árstabilitás, gazdasági növekedés, foglalkoztatottság, forrásokkal való hatékony gazdálkodás)
Sajátos
kritériumoknak is teljesülnie kell:
1988: újabb
költségvetési reform
A vámok és az agrárilletékek
aránya 50 %-ról 34 %-ra csökkent, a VAT-hozzájárulások aránya 42 %-ról 66 %-ra
emelkedett
Az ún.
negyedik forrás bevezetése: a GDP faktor
A
mezőgazdasági kiadásokat korlátozták, a strukturális alapok nagyobb mértékű
növelését határozták el
A gazdasági
és szociális kohézió: a regionális különbségek csökkentése, a gyengébb
gazdaságok segítése
A közös
költségvetésben az ún. strukturális műveletekre rendelkezésre álló strukturális
alapok:
A
strukturális alapok 70 %-a a kevésbé fejlett régiókba megy, ahol az Unió
lakosságának a 27 %-a él
A
strukturális alapok jelentős növelésére került sor
Kohéziós Alap: az EU
GDP-jének 90 %-a alatti országok támogatására (szállítás, kommunikáció,
környezetvédelem)
A közös
költségvetés kiadásai a közösségi GDP 1,24 %-át tette ki 1994-ben
A Közösség
köteles a bevételeit és a kiadásait egyensúlyban tartani
(deficitfinanszírozásra nincs lehetőség)
A ’60-as
években a fő nettó nyertesek az agrártermelő és agrárexportáló országok voltak
A nettó
hozzájárulások még ma sem arányosak az adott ország fejlettségével
Írország és
Görögország illetve Hollandia és Dánia a költségvetés nettó haszonélvezői
Nettó
finanszírozók: Németország, Nagy-Britannia, Franciaország és Spanyolország
Az EU
kohéziós pénzeinek nagy része visszafolyik a donor országokhoz (ipar,
építőipar, beruházások kivitelezése)
Athéni metró:
50 % vissza nem fizetendő EU-segély
A monetárius
unió regionális torzító hatásait forrás-transzferekkel kell ellensúlyozni
1975: Regionális
Fejlesztési Alap
Az EU
költségvetési kiadási plafonját a GDP 1,20 %-áról 1997-ig 1,37 %-ra javasolták
emelni.
A négy
kevésbé fejlett ország (Spanyolország, Portugália, Írország és Görögország)
növekedési üteme meghaladta a többi országét
Transzeurópai
Hálózatok fejlesztése (közút, vasút, energiarendszer, telefonhálózat)
Strukturális
alapok növelése
A tervezett
közösségi költségvetési transzferek várhatóan nem kompenzálnak kellően az EMU
regionális egyenetlenségeket növelő hatásaival szemben
Amerikai
vélemény: a perifériális országoknak az alacsony infláció az EMU-ban való
részvételért „nem lesz olcsó”
Az ár a
nagyobb munkanélküliség lehet
A megnövekedett
alapok és az új „kohéziós” alapból származó összegek a kevésbé fejlett országok
nehézségeinek a mérséklését szolgálnák
A segélyeknek
negatív struktúrapolitikai hatása van, hiszen a pénzeket a legszegényebb
régiókba irányítják
A regionális
különbségeket a piaci mechanizmusok is
mérsékelhetik
A szegényebb
régiók előnyei az alacsonyabb munkabérköltségek
1993.
december: Fehér Könyv (Versenyképesség, növekedés- és munkanélküliség)
Nagyarányú
beruházások az új ipari forradalom „információs országútjaiba”