2. Az európai monetáris rendszer (EMS)
Első kísérletek a monetáris integrációra
A fizetési mérlegek egyensúlyban tartását és az árfolyamok stabilitását már a vámunióval kapcsolatban feltételnek tekintették.
Felvetették
minden árfolyam-szabályozás felszámolásának szükségességét.
A stabil (lehetőleg fix)
árfolyamok a '60-as évek második felétől váltak sürgetővé.
A felállított
Monetáris Bizottság funkciói a konzultációkra korlátozódtak.
A gazdasági
és monetáris unió mellett már 1962-ben elkötelezték magukat.
A Werner-terv
1971-ben indult, ami a gazdasági és monetáris unió megvalósításának programja
volt.
Főbb alapelvei:
Első lépésben a valutaárfolyamok egymással szembeni lebegési sávját az IMF-ben érvényes ± 1 %-ról, ± 0,6 %-ra szűkítették 1971-ben.
Szerencsétlen egybeesés: 1971-ben a nemzetközi pénzügyi rendszer összeomlott.
A smithonian
egyezmény az IMF országai számára az árfolyamok lebegési sávját ± 4,5 %-ra szélesítette ki.
Az EK
ezt ± 2,25 %-ra szűkítette.
Az 1973-as olajválság
inflációs folyamatokat indított el és destabilizálta a fizetési mérleget, így a
rögzített árfolyamok rendszere elvesztette realitását.
A válságra a
kormányok eltérő gazdaságpolitikával reagáltak.
Erőteljes
antiinflációs politika (NSzK, Benelux országok) és monetáris és költségvetési
politikák kombinációi.
Az Európai Monetáris Rendszer (EMS)
1979 márciusában élesztették újjá. Fő cél: a monetáris stabilitás övezetének megteremtése.
Az
árfolyam-szabályozás mechanizmusa központi paritásból indult ki.
A lebegési
sávot ± 2,25 %-ban határozták meg a központi valuták számára.
Az EMS létrehozta az Európai Valutaegységet (European Currency Unit - ECU) 1 ECU=1,31 dollár
1993.
november 1-jén az ECU-kosarat befagyasztották, addig míg az ECU átalakul az Unió egyetlen valutájává.
Az
árfolyam-stabilizálás az ECU-hoz kapcsolódik.
Az ECU
nemzetközi pénzfunkciói fokozatosan bővültek.
Nem törvényes
fizetőeszköz, de használata terjed.
Az ECU a
tagállamok központi bankjai között államközi fizetési eszköz.
A magánbankok
között, a valuta- és kötvénypiacon tényleges fizetési eszköz lett
(államkötvények, kincstári jegyek, nemzetközi kötvény-kibocsátások,
bankkölcsönök).
Az ECU-t
felhasználják az árfolyam-stabilizálással kapcsolatos tranzakciókra
(intervenciós eszköz).
Az ECU betölti a sajátos
tartalékeszköz funkcióit is, sőt legnagyobb népszerűségre mint értékmegőrző
tett szert.
Az ECU-t a transznacionális
vállalatok is kezdik használni.
Az ECU
korlátozott mértékben megjelenik mint csereeszköz (forgalmi eszköz).
Az ECU
kollektív mérőeszköz is a nemzeti valuták paritásainak és árfolyam-eltéréseinek
kifejezésére.
Megjelennek
az ECU-ban kifejezett világpiaci árak.
Az uniószintű
statisztikákat ECU-ban vezetik.
Az ECU
bankszámlapénz, de készpénz és érme formájában nem létezik.
Nagy-Britannia
az árfolyam-stabilizáción hosszú időn keresztül kimaradt.
Vita a puha
illetve kemény EMS-ről (1992-1994).
Az EMS értékelése
Hatékonyságát
az elemzők többnyire pozitívan értékelik.
Az EMS reális
igényeket elégített ki és fontos funkciót töltött be.
A
szélsőségesen ingadozó árfolyamok megfékezésében és a valutapiacok
stabilizálásában valamennyi tagország érdekelt volt.
Az EMS
hozzájárult a monetáris stabilitáshoz.
1979 és 1989
között az ECU-hoz képest a francia frank
16 %-kal értéktelendett el, míg a német márka 22 %-kal, a holland forint pedig
17 %-kal felértékelődött.
Az EMS
pozitívan befolyásolta az inflációs folyamatokat.
Az
1985-1990-es évek átlagában az EMS-országok átlagos évi inflációja 3,1 % volt.
Az EMS segítette a
gazdasági teljesítmények konvergenciáját.
Az EMS
csökkentette a protekcionista intézkedések veszélyét.
Az EMS erősítette a kooperatív gazdaságpolitikai magatartásokat.
A bírálók az EMS számos negatív következményére hívják fel a figyelmet.
Az Európai Monetáris Unió (EMU)
Maastrichti döntések az EMU-ra
Az EMU-ra vonatkozó tervet 1989 áprilisában tették közzé.
A tervet három szakaszban kívánták megvalósítani (Maastrichti csúcstalálkozó 1991. december)
Feltételek:
Első szakasz (1990. július-1994. január)
Második szakasz (1994. január - 1996. december) Létrejött az Európai Monetáris Intézet (EMI) (vezetője Alexandre Lámfalussy) Az EMI-t később az Unió közös bankjának fejlesztik.
Harmadik szakasz (1997. január - 1998. december); a közös valuta (euro) előkészítése
Konvergenciakritériumok:
A szigorú követelmények miatt a kevésbé fejlett tagországok támogatása érdekében pénzügyi transzferekre van szükség (regionális, környezeti és infrastrukturális programok)
Létrejön a
kohéziós alap, a strukturális alapokat jelentősen bővítik.
Maastrichban
nem sikerült mind a 12 tagállamnak teljes egyetértésre jutni.
Nagy-Britannia
és Dánia a politikai egyesüléssel szemben kifejezte fenntartásait.
Az angolok
nem írták alá sem a Szociális Chartát, sem a "federális célú unió"
tervét.
Az Európai
Unió Bankjának (ECB) függetlennek és kellő hatáskörűnek kell lennie.
Minél függetlenebb egy
ország központi bankja, annál alacsonyabb az inflációs rátája közép- és hosszú
távon (Németország, Svájc).
A Központi
Bankok Európai Rendszere az ECB-ből és a nemzeti központi bankokból áll. Fő
feladata az árstabilitás fenntartása.
A monetáris
unió lényege, hogy egységes valuta alacsony és ellenőrizhető inflációval
működjék.
A
konvergencia-kritériumok a pénzügyi egyensúlyra helyezik a hangsúlyt, amivel a
gazdaságpolitika hagyományos játékterét erőteljesen szűkítik.
A monetárius kritériumok
a tagországokat teljesítmény-javulásra ösztönzik, mégpedig úgy hogy az a
reálszférában következzék be.
Az EMU-tól várt előnyök és hátrányok
A monetárius
unióhoz alapvető stratégiai és politikai megfontolások kapcsolódnak.
Az egységes valuta feltételezi a politikai integrációt. ("királyi út a politikai unióhoz")
A német márka
"nyomasztóan erős", felváltása egyetlen európai valutává
elengedhetetlen (Németország kontra európai államok
koalíciója).
A monetárius
unió számos mikro- és makrogazdasági előnnyel jár, de költségei is vannak.
Az előnyök és
hátrányok megítélésében vita van.
A hatásokat vizsgálják a vállalatokra, a munkavállalókra, a háztartásokra és a pénzpiacokra
Az
árfolyam-bizonytalanság és az árfolyamkockázat kiküszöbölése leginkább a
beruházások szempontjából előnyös.
A termelőbázisok
megválasztásában az árfolyamváltozásokkal kapcsolatos várakozások szerepet
játszottak.
Az EMU hozzájárul az árstabilitáshoz
és az inflációs ráták közelítéséhez.
Az egységes valuta
bevezetése csökkenti a tranzakciós és konverziós költségeket.
Az EMU-tól pozitív
hatásokat várnak az üzleti körök is.
A Közösség jelentősen
csökkentheti a hivatalos banki nemzetközi tartalékok összegét.
Az EMU eredményeként nő a
Közösség jelenléte és befolyása a nemzetközi pénzügyi fórumokon.
Mások szerint az egységes
valuta szükségességére vonatkozó érvek megkérdőjelezhetőek, a nyereségek nem
kompenzálják a várható költségeket.
Szerintük a monetáris
stabilitás és az árfolyam mechanizmusok
fenntarthatók egységes valuta nélkül is.
Az egységes valutával
kapcsolatos megtakarításokra elsősorban a kis- és középvállalatok számítanak.
Az EMU makrogazdasági szabályozó mechanizmusai
Az árfolyamváltoztatás
megszűnésével a nemzeti makro-gazdaságpolitika egyik fontos, autonóm
alkalmazkodási eszközét veszti el.
Az egyensúlyzavarok
megszűntetése, tompítása új formákat, módszereket igényel.
Korábban a kormányok a
versenyképesség romlását leértékeléssel kompenzálhatták.
Napjainkban a
versenyképesség fenntartása a bérek és az árak rugalmasságának függvényévé
válik.
A leértékelés egy időre
az országot olcsóbbá teszi, de az inflációt felnyomja.
A stabil árfolyamok
politikája és az inflációval szembeni sikeres fellépés, valamint a
versenyképesség javítása között szoros korreláció tapasztalható.
Az utóbbi években a
tőkeáramlások liberalizációja és globalizálódása a valutapiacokat és az
árfolyamokat rendkívül sebezhetővé tette.
A monetárius unióval a
versenyképesség eltérései nem szűnnek meg.
Az egységes valuta
mellett a regionális különbségek növekedése jelenhet meg.
A versenyképességbeni
különbségek egyes régiók hanyatlásában mutatkozhatnak meg.
Az EU-ban a regionális
problémák ma is nagyobbak, mint az USA-ban.
Az EMU és a konvergenciakritériumok teljesíthetősége
Az európai gazdaság
integráltsága és kölcsönös függése
lényegesen magasabb mint 20 évvel korábban volt.
A szigorú kritériumokat
csak néhány ország képes teljesíteni.
Vannak olyan félelmek,
hogy a konvergencia a többi makrogazdasági teljesítménymutató terhére érhető
csak el.
Mindez jelentheti a gazdasági növekedés fékeződését, a
reáljövedelmek csökkenését vagy a munkanélküliség növekedését.
A munkanélküliség
fokozódott, így nem véletlen az 1993-as Fehér Könyv kidolgozása a növekedés és
foglalkoztatottság fokozására.
A
konvergencia-követelmények viszonylagosak.
Paradox módon ha a vezető
országok teljesítménye romlik, nő azon országok száma, amelyek megfelelnek a
kritériumoknak.
Az EMU az "inflációs
várakozások konvergencióját" valósítja meg.
A spekulációval szembeni
fellépés az EMU egyik nagy eredménye.
Viták az Európai Unió jövőjéről
Előrelépés a további integráció felé:
Közösségi gazdaságpolitikai
kompetenciák jelentős növelése.
Több tagország
közvéleménye ellenzi a nemzetek feletti EU-integrációt. (Nagy-Britannia, Dánia)
Megjelennek a német
hegemóniával kapcsolatos félelmek.
Az EU-val szemben
felerősödtek a bírálatok az amerikai
szakmai és politikai körökben is. Sokan az EMU-ban és a további tervekben
nagyhatalmi kihívást látnak az amerikai érdekekkel szemben.
A kiegészíthetőség
(szubszidiraitás) elve azt jelenti, hogy a döntéseket a lehetséges
legalacsonyabb (helyi vagy regionális) szintre kell delegálni.
Csak azokat a gazdasági
funkciókat kell nemzeti szintről átvinni, amelyek hatékonyabban gyakorolhatók
EU- közösségi szinten.
Az európai egyesülés
folyamatát közelebb kell vinni az állampolgárokhoz.
Nemzeti kormányok
kompetenciájába tartozik a belbiztonság, az igazságszolgáltatás, a
várostervezés, a társadalombiztosítás, az egészségügy, a környezetvédelem, az
oktatás és a kultúra.
Az utóbbi időben az
EU-országokban is előretörtek a helyi és szeparatista erők és pártok.
"Többsebességes"
vagy "változtatható geometriás" Európa.
A "kimaradási
lehetőséget" még a föderalisták egy része is kívánatosnak tartja.
A két- vagy
többsebességes monetáris uniónak viszonylag nagy a valószínűsége.
Elképzelhető olyan
politikai konstelláció, amelyben a monetáris integráció tervét feladják, s az
EU-t lazább államközi alapokra redukálják.
Az EU jövője elsősorban
politikai szándék és elhatározás kérdése.
A
'90-es évek végén más politikai erők vannak vezető tisztségben, mint akik
1991-ben a maastrichti szerződést aláírták.